Adevărul despre îngeri

Ellen G. White

Copyright © 2013, Ellen G. White Estate, Inc.

Cuprins

Informaţii despre această carte

Cuvânt către cititor

Capitolul 1 — Îngerii şi tu — Scurtă privire generală

Capitolul 2 — Lucrarea îngerilor astăzi

Capitolul 3 — Îngerii în ceruri înainte de răzvrătire

Capitolul 4 — Originea răului

Capitolul 5 — Alungarea îngerilor răzvrătiţi şi căderea lui Adam şi a Evei

Capitolul 6 — Lucrarea îngerilor înainte şi după potopul lui Noe

Capitolul 7 — Lucrarea îngerilor în perioada patriarhală

Capitolul 8 — Lucrarea îngerilor în timpul exodului

Capitolul 9 — Lucrarea îngerilor de la Sinai până la luarea Ierihonului

Capitolul 10 — Lucrarea îngerilor de la judecători până la primii împăraţi

Capitolul 11 — Lucrarea îngerilor de la David până la captivitatea babiloniană

Capitolul 12 — Lucrarea îngerilor de la captivitate până la Ioan Botezătorul

Capitolul 13 — Întruparea şi primii ani ai vieţii lui Hristos

Capitolul 14 — Lucrarea îngerilor la botezul lui Isus şi în pustie

Capitolul 15 — Lucrarea îngerilor buni şi a celor răi în timpul lucrării lui Hristos

Capitolul 16 — Lucrarea îngerilor de la patimile lui Hristos până la moartea sa

Capitolul 17 — Lucrarea îngerilor de la învierea lui Hristos până la înălţarea sa

Capitolul 18 — Lucrarea îngerilor de la Rusalii până în zilele din urmă

Capitolul 19 — Lucrarea îngerilor în experienţa lui Ellen White

Capitolul 20 — Lucrarea îngerilor în criza finală

Capitolul 21 — Lucrarea îngerilor în veşnicia cea măreaţă

Epilog

Informaţii despre această carte

Prezentare generală

Această publicaţie ePub este oferită de către Ellen G. White Estate. Ea face parte dintr-o colecţie mai largă. Va rugăm să vizitaţi Ellen G. White Estate website pentru o listă completă a publicaţiilor disponibile.

Despre autor

Ellen G. White (1827-1915) este considerată ca fiind autorul american cu cele mai raspândite traduceri, lucrările ei fiind publicate în mai mult de 160 de limbi. Ea a scris mai mult de 100.000 de pagini, într-o varietate largă de subiecte spirituale şi practice. Calăuzită de Duhul Sfânt, ea l-a înălţat pe Isus şi a arătat către Biblie ca temelie a credinţei sale.

Mai multe link-uri

O scurtă bibliografie a lui Ellen G. White

Despre Ellen G. White Estate

Sfârşitul acordului licenţei de utilizator

Vizualizarea, imprimarea sau descărcarea acestei cărţi, va acorda doar o licenţă limitată, neexclusivă şi netransferabilă pentru utilizarea personală. Această licenţă nu permite republicarea, distribuţia, transferul, sublicenţa, vânzarea, pregătirea unor lucrări derivate, sau folosirea în alte scopuri. Orice utilizare neautorizată a acestei cărţi se va sfârşi prin anularea licenţei acordate prin prezenta.

Mai multe informaţii

Pentru informaţii suplimentare despre autor, editori, sau modul în care puteţi sprijini acest serviciu, vă rugam să contactaţi Ellen G. White Estate: mail@whiteestate.org. Suntem recunoscători pentru interesul şi impresiile dumneavoastră şi vă dorim binecuvântarea lui Dumnezeu în timp ce veţi citi.

Cuvânt către cititor

Această carte se ocupă de un subiect de interes mondial. Într-un număr fără precedent, programele de televiziune prezintă relatări cu privire la implicarea îngerilor în treburile oamenilor. Ziare de scandal publică povestiri despre numeroase apariţii de vizitatori extratereştri. Librăriile etalează, raft după raft, volume ce se ocupă cu lumea supranaturală, iar vânzările sunt mari. În toate ţările, oamenii îşi pun întrebări de felul: Dacă îngerii există, cine sunt ei de fapt? Sunt ei spiritele morţilor? Sunt ei prietenoşi sau ostili? Pot ei comunica cu noi?

Majoritatea răspunsurilor date de „cei autorizaţi” nu-l satisfac pe căutătorul sincer după adevăr. Multe dintre răspunsuri reprezintă doar nişte speculaţii. Unele dintre acestea sunt făcute într-adins senzaţionale, iar altele se bazează pe o interpretare eronată a Scripturii.

Spre deosebire de acestea, cartea de faţă cuprinde informaţii inspirate. Ea oferă răspunsuri întemeiate puternic pe Cuvântul lui Dumnezeu. Aceasta nu doar expune adevărul despre îngeri, ci, credem noi, îl conduce pe cititor într-o mai profundă experienţă spirituală.

Primul capitol ne prezintă o privire generală asupra existenţei şi activităţilor fiinţelor din lumea nevăzută. Capitolul al doilea ilustrează câteva din numeroasele căi prin care îngerii sunt implicaţi în viaţa oamenilor. Începând cu capitolul 3, cartea prezintă, în secvenţe istorice, o suită de evenimente şi experienţe în care îngerii au jucat un rol major. [5] Începe cu răzvrătirea lui Lucifer în cer, înainte de crearea acestei lumi, şi se încheie cu rolul îngerilor în măreţele evenimente din viitor.

Acest volum constituie o carte — resursă de nepreţuit, însă este mai mult decât atât; este o carte care dă la o parte vălul dintre lumea văzută şi cea nevăzută. Ea descoperă implicarea îngerilor în evenimentele pe care istoricii seculari le-au raportat, dar nu le-au putut explica, şi dă cititorului simţământul că este martor ocular al acestor evenimente — o experienţă într-adevăr extraordinară!

Noi credem că această carte va fi preţuită de căutătorii de adevăr de pretutindeni din lume, că ea îi va ajuta să recunoască manifestările contrafăcute ale spiritelor şi că, în viaţa lor de zi cu zi, Dumnezeu îi va conduce să caute şi să se bucure de părtăşia îngerilor sfinţi.

Patrimoniul Ellen G. White

Silver Spring, Maryland 20904 [6] [7] [8] [9]

Capitolul 1 — Îngerii şi tu — Scurtă privire generală

Legătura dintre lumea vizibilă şi cea invizibilă, lucrarea de slujire a îngerilor lui Dumnezeu şi acţiunea spiritelor rele sunt clar descoperite în Scripturi şi întreţesute în mod inseparabil cu istoria omului....

Îngerii au existat înainte de crearea omului; căci, atunci când au fost puse temeliile pământului „stelele dimineţii izbucneau în cântări de bucurie şi fiii oamenilor scoteau strigăte de veselie”. Iov 38, 7.... Prin natura lor, îngerii sunt superiori oamenilor, căci psalmistul spune că omul a fost făcut „cu puţin mai prejos decât îngerii”. Psalmii 8, 5. [10]

Numărul şi puterea îngerilor

Scriptura ne prezintă informaţii cu privire la numărul, puterea şi slava fiinţelor cereşti şi legătura lor cu guvernarea lui Dumnezeu şi, de asemenea, cu privire la relaţia lor cu lucrarea de mântuire. „Domnul şi-a aşezat scaunul de domnie în ceruri şi domnia Lui stăpâneşte peste tot”. Şi, spune profetul, „am auzit glasul multor îngeri în jurul tronului”. În prezenţa Regelui regilor „stau îngeri care excelează în putere”, „slujitori ai Săi, care fac voia Lui”. Psalmii 103, 19-21; Apocalipsa 5, 11.

Zece mii de ori zece mii a fost numărul mesagerilor cereşti, văzuţi de profetul Daniel. Apostolul Pavel vorbea despre ei ca despre „adunarea în sărbătoare a îngerilor”. Daniel 7, 10; Evrei 12, 22. Ca soli ai lui Dumnezeu, ei merg înainte şi se întorc precum „fulgerul” (Ezechiel 1, 14), atât este de orbitoare slava lor şi atât de iute este zborul lor. Îngerul care a apărut la mormântul Mântuitorului, având înfăţişarea „ca fulgerul, iar îmbrăcămintea albă ca zăpada” i-a făcut pe străjeri să tremure de frica lui şi „au rămas ca nişte morţi”. Matei 28, 3.4.

Când Sanherib, trufaşul asirian, L-a ocărât şi hulit pe Dumnezeu şi l-a ameninţat pe Israel cu nimicirea, „în noaptea aceea a ieşit îngerul Domnului şi a ucis în tabăra asirienilor o sută optzeci şi cinci de mii de oameni”. A nimicit pe „toţi vitejii, domnitorii şi căpeteniile” oştirii lui Sanherib. „şi împăratul s-a întors ruşinat în ţara lui”. 2 Împăraţi 19, 35; 2 Cronici 32, 21.

Îngerii îi ajută pe copiii lui Dumnezeu

Îngerii sunt trimişi cu misiuni de har pentru copiii lui Dumnezeu. La Avraam, au fost trimişi cu făgăduinţele binecuvântării; la porţile Sodomei, ca să-l elibereze pe neprihănitul Lot de la o pieire iminentă; la Ilie, când era pe punctul de a muri de oboseală şi de foame în pustie; la Elisei, cu care şi cai de foc, înconjurând micul oraş [11] în care acesta era împrejmuit de duşmanii săi; la Daniel, în timp ce căuta înţelepciune divină la curtea împăratului păgân şi atunci când a fost dat ca pradă leilor; la Petru, când era sortit morţii în temniţa lui Irod; la cei întemniţaţi în Filipi; la Pavel şi tovarăşii lui, în noaptea cu furtuna de pe mare; spre a deschide mintea lui Corneliu pentru a primi Evanghelia; spre a-l trimite pe Petru cu solia mântuirii la străinul dintre neamuri — în acest fel, îngerii din toate veacurile au slujit poporului lui Dumnezeu.

Astfel, poporul lui Dumnezeu, expus puterii înşelătoare şi răutăţii neobosite a prinţului întunericului şi în conflict cu toate forţele răului, este asigurat de paza neîncetată a îngerilor cereşti. Această protecţie nu este asigurată fără a fi necesară. Dacă Dumnezeu a dat copiilor Săi făgăduinţa harului şi a protecţiei Sale, acest lucru se datorează faptului că aceştia au de întâmpinat agenţi puternici ai răului — agenţi numeroşi, hotărâţi, neobosiţi, a căror răutate nu poate fi trecută cu vederea sau ignorată fără a se expune riscului.

Satana şi îngerii răi

Duhurile rele, la început create fără păcat, au fost egale în natură, putere şi slavă cu fiinţele sfinte, care sunt acum solii lui

Dumnezeu. Însă decăzând prin păcat, ele s-au aliat pentru dezonorarea lui Dumnezeu şi distrugerea oamenilor. Unindu-se cu Satana în răzvrătirea lui şi alungate împreună cu el din ceruri, ele au colaborat cu el, în veacurile ce au urmat, în războiul împotriva autorităţii divine. În Scriptură, ni se vorbeşte despre alianţa şi guvernarea lor, despre diferitele lor ordine, despre inteligenţa şi agerimea lor şi despre planurile lor pline de răutate împotriva păcii şi a fericirii oamenilor. [12]

Nimeni nu se află într-un mai mare pericol în ce priveşte influenţa spiritelor rele decât aceia care, neţinând seama de mărturia directă şi cuprinzătoare a Scripturii, tăgăduiesc existenţa şi activitatea diavolului şi a îngerilor lui. Cât timp le ignorăm vicleşugurile, ei au un avantaj de-a dreptul uluitor; mulţi dau atenţie sugestiilor lor, în timp ce îşi închipuie că urmează îndemnurile propriei lor înţelepciuni. Acesta este motivul pentru care, pe măsură ce ne apropiem de încheierea timpului, când Satana este la lucru cu cea mai mare putere pentru a înşela şi distruge, el împrăştie peste tot credinţa că el nu există. Aceasta constituie metoda lui de a se ascunde pe sine şi modul lui de a lucru....

Datorită faptului că el s-a mascat cu o dibăcie perfectă, se pune atât de des întrebarea: „Oare există cu adevărat o asemenea fiinţă?” O dovadă a succesului său o constituie faptul că teoriile care pun minciuna pe seama celei mai clare mărturii a Scripturilor sunt atât de mult primite în lumea religioasă. Şi, datorită faptului că el poate lua atât de uşor în stăpânire mintea acelora care sunt în mod inconştient sub influenţa lui, Cuvântul lui Dumnezeu ne dă atât de multe exemple despre lucrarea lui plină de răutate, dezvăluindu-ne forţele lui secrete, punându-ne astfel în gardă împotriva asalturilor sale.

Urmaşii lui Hristos sunt în siguranţă

Puterea şi răutatea lui Satana şi ale oştirii lui ar putea să ne alarmeze pe drept, dacă nu ne-am putea găsi adăpost şi scăpare în puterea cea cu mult mai mare a Mântuitorului nostru. Noi ne asigurăm cu grijă casele cu zăvoare şi lacăte pentru a ne apăra bunurile şi vieţile de oamenii răi; dar [13] rareori ne gândim la îngerii cei răi, care caută necontenit să ajungă la noi şi împotriva atacurilor cărora noi nu avem, în propria noastră putere, nici o metodă de apărare. Dacă li se îngăduie, ei ne pot tulbura mintea, pot îmbolnăvi şi produce suferinţă corpurilor noastre, pot distruge bunurile şi vieţile noastre. Singura lor desfătare o constituie nenorocirea şi distrugerea.

Înfricoşătoare este starea acelora care se împotrivesc cerinţelor divine şi cedează ispitelor lui Satana până ce Dumnezeu îi lasă în seama stăpânirii duhurilor rele. Însă cei care Îl urmează pe Hristos se află întotdeauna sub grija Lui protectoare. Îngeri care excelează în putere sunt trimişi din ceruri pentru a-i apăra. Cei nelegiuiţi nu pot străbate prin paza pe care Dumnezeu a dislocat-o în jurul poporului Său. — The Great Controversy, 511-513, 516, 517. [14]

Capitolul 2 — Lucrarea îngerilor astăzi

Îngerii ne păzesc

Un înger păzitor este rânduit pentru fiecare urmaş al lui Hristos. Aceşti străjeri cereşti îi apără pe cei neprihăniţi de puterea celor nelegiuiţi. Acest lucru l-a recunoscut însuşi Satana atunci când a spus: „Oare degeaba se teme Iov de Dumnezeu? Nu l-ai ocrotit Tu pe el, casa lui şi tot ce este al lui? Ai binecuvântat lucrul mâinilor lui şi turmele lui acopăr ţara”. Iov 1, 9.10. Mijlocul prin care Dumnezeu Îşi apără poporul este prezentat în cuvintele psalmistului: „Îngerul Domnului coboară în jurul celor ce se tem de El şi-i scapă din primejdie”. Psalmii 34, 7. Mântuitorul a spus despre cei ce se încred în El: „Feriţi-vă să nu defăimaţi nici măcar pe unul din aceşti micuţi; căci vă spun că îngerii lor în ceruri văd pururea faţa Tatălui Meu, care este în ceruri”. Matei 18, 10. Îngerii rânduiţi pentru a sluji copiilor lui Dumnezeu au tot timpul acces în prezenţa Lui. — The Great Controversy, 512, 513. [15]

Noi nu ştim ce urmări poate avea o zi, o oră sau o clipă şi nu ar trebui să ne începem niciodată ziua fără a ne încredinţa viaţa Tatălui ceresc. Îngerii Lui sunt rânduiţi pentru a veghea asupra noastră şi, dacă ne aşezăm sub protecţia lor, atunci în orice timp de primejdie ei vor fi la dreapta noastră. Atunci când, în mod inconştient, suntem în pericolul de a exercita o influenţă greşită, îngerii vor fi alături de noi, îndemnându-ne spre o cale mai bună, alegând cuvintele în dreptul nostru şi influenţându-ne acţiunile. — Parabolele Domnului Hristos, 341, 342.

Îngerii lui Dumnezeu sunt pretutindeni în jurul nostru.... Oh, ar trebui să dorim să ştim aceste lucruri, să ne cutremurăm şi să cugetăm mai mult decât am făcut-o până acum la puterea îngerilor lui Dumnezeu, care veghează asupra noastră şi ne păzesc.... Îngerii lui Dumnezeu sunt trimişi de cer pentru a-i apăra pe copiii oamenilor şi, cu toate acestea, ei se sustrag influenţei lor menite a-i îndrepta, şi se duc acolo unde pot comunica cu îngerii cei răi.... Oh, de am asculta cu toţii de îndemnul apostolului. (a se citi 2 Corinteni 6, 17.18) —Manuscript Releases 5:125.

Îngerii sunt trimişi pentru a sluji copiilor lui Dumnezeu, care sunt orbi din punct de vedere fizic. Îngerii veghează asupra paşilor lor şi îi scapă dintr-o mie de primejdii care îi înconjoară, fără ca ei să-şi dea seama de acest lucru. — Welfare Ministry, 240.

Astăzi, urma să scriu despre umblarea pe mare a Domnului Hristos şi potolirea furtunii. Oh, în ce fel a fost întipărită în mintea mea această scenă... Măreţia lui Dumnezeu şi lucrările Lui mi-au luat în stăpânire gândurile. El ţine vânturile în mâinile Lui şi are stăpânire asupra apei. Fiinţele mărginite, doar un fir de praf în apele imense, adânci, ale Pacificului, au fost în atenţia lui Dumnezeu, şi îngeri din ceruri au fost trimişi de la slava Lui minunată pentru a apăra corabia cea mică, care se unduia pe deasupra valurilor. — This Day With God, 110. [16]

Îngerii implicaţi în viaţa de familie

Domnul este slujit tot atât de mult, da, poate chiar mai mult, de către cel ce lucrează cu credincioşie în căminul său, decât de cel care predică Cuvântul. Taţii şi mamele ar trebui să fie conştienţi că ei sunt educatori pentru copiii lor. Copiii sunt moştenirea Domnului; şi ei ar trebui să fie instruiţi şi disciplinaţi spre a-şi forma caractere pe care Domnul le poate aproba. Când această lucrare este adusă la îndeplinire în mod judicios şi cu credincioşie şi rugăciune, îngerii lui Dumnezeu vor apăra familia, iar locul cel mai comun din viaţă va deveni sfânt. — Australasian Union Conference Record, 6 septembrie, 1909.

Înainte de a pleca de acasă la muncă, toată familia trebuie adunată laolaltă; iar tatăl, sau mama în absenţa tatălui, trebuie să se roage fierbinte lui Dumnezeu pentru a-i păzi pe parcursul zilei. Veniţi în umilinţă, cu o inimă plină de blândeţe, conştienţi de ispitele şi pericolele care se află în faţa voastră şi a copiilor voştri; prin credinţă, legaţi-i de altar, implorând pentru ei grija Domnului. Îngerii păzitori îi vor păzi pe copiii care sunt în acest fel consacraţi lui Dumnezeu. — Child Guidance, 519.

Îngerii lui Dumnezeu, mii de mii ... ne apără de rău şi îndepărtează puterile întunericului care caută să ne distrugă. Oare n-avem noi motive să fim mulţumitori în fiecare clipă, recunoscători chiar când există dificultăţi vădite pe calea noastră? — My Life Today, 171.

Îngerii lui Dumnezeu veghează asupra noastră. Pe acest pământ, există mii şi zeci de mii de soli cereşti, însărcinaţi de Tatăl ca să-l oprească [17] pe Satana de a obţine vreun avantaj asupra acelora care refuză să meargă pe calea cea rea. Iar aceşti îngeri, care îi păzesc pe copiii lui Dumnezeu pe pământ, comunică cu Tatăl din ceruri. — In Heavenly Places, 99.

Trebuie să înţelegem mai bine misiunea îngerilor. Ar fi bine să ne amintim că fiecare copil adevărat al lui Dumnezeu are parte de cooperarea fiinţelor cereşti. Armate invizibile de lumină şi putere îi însoţesc pe cei blânzi şi smeriţi, care cred şi fac apel la făgăduinţele lui Dumnezeu. Heruvimi şi serafimi, şi îngeri care excelează în putere, stau la dreapta lui Dumnezeu, toţi fiind „duhuri slujitoare, trimise să slujească acelora care vor fi moştenitori ai mântuirii”. — The Acts of the Apostles, 154.

Îngerii ne luminează mintea

Dumnezeu cheamă fiinţele pe care El le-a creat, să-şi abată atenţia de la starea de confuzie şi încurcătură, care există în jurul lor şi să admire lucrul mâinilor Sale. Fiinţele cereşti sunt vrednice de contemplare. Dumnezeu le-a făcut în folosul omului şi, pe măsură ce studiem lucrările Sale, îngerii lui Dumnezeu vor fi alături de noi pentru a ne lumina mintea şi a o păzi de înşelăciunea satanică. — The S.D.A. Bible Commentary 4:1145.

Îngeri cereşti veghează asupra acelora care caută iluminare. Ei cooperează cu aceia care încearcă să câştige suflete pentru Hristos. — Bible Echo and Signs of the Times, 10 decembrie, 1900.

[Lucrarea] voastră cu cei bolnavi este un proces epuizant, care va seca însăşi izvoarele vieţii, dacă nu va avea loc o schimbare, dacă nu va fi dată nici o ocazie pentru recreere şi [18] dacă îngerii lui Dumnezeu nu v-ar apăra. Dacă aţi putea vedea multele pericole prin care sunteţi conduşi cu bine în fiecare zi de către aceşti mesageri ai cerului, din inimile voastre ar izvorî recunoştinţă care va fi exprimată de buzele voastre. Dacă veţi face din Dumnezeu tăria voastră, veţi putea, în cele mai descurajatoare împrejurări, să atingeţi o înălţime şi o profunzime a desăvârşirii creştine, pe care cu greu v-aţi putea-o închipui. Gândurile voastre pot fi înnobilate, veţi putea avea aspiraţii nobile, o percepţie clară a adevărului şi dorinţa de a acţiona în vederea unui anumit scop, care vă va ridica mai presus de toate motivele josnice. — Counsels on Health, 384.

Mi-a fost arătat pericolul în care te afli [un medic] şi mi-a fost arătat de asemenea îngerul tău păzitor care te fereşte mereu, mereu de tine însuţi, păzindu-te de naufragiul credinţei. Fratele meu, înalţă standardul, înalţă-l şi nu fi fricos sau descurajat. — Testimonies for the Church 8:175.

Îngerii ne ajută să facem ce este bine

Învaţă să te încrezi în Dumnezeu. Învaţă să mergi la El, care este atotputernic şi poate mântui.... Spune scumpului Mântuitor exact ceea ce simţi. El care a spus: „Lăsaţi copilaşii să vină la Mine şi nu-i opriţi”, nu-ţi va respinge rugăciunea, ci va trimite îngerii Săi să te apere şi să te păzească de îngerii cei răi şi te va face să-ţi fie uşor să faci ceea ce este bine. Atunci va fi cu mult mai uşor decât dacă a-i încerca să faci acest lucru prin puterea ta. Poţi avea întotdeauna simţământul acesta: „I-am cerut lui Dumnezeu să mă ajute şi El va face acest lucru. Voi face ceea ce este bine prin puterea Lui. Nu-i voi întrista pe îngerii cei scumpi, [19] pe care Dumnezeu i-a rânduit să vegheze asupra mea. Niciodată nu voi face ceva, ca să-i îndepărtez de la mine.” — An Appeal to the Youth, 55, 56.

Dacă vei încerca să-ţi stăpâneşti orice gând rău pe parcursul zilei, atunci îngerii lui Dumnezeu vor veni şi vor sălăşlui alături de tine. Aceşti îngeri sunt fiinţe care excelează în putere. Îţi aminteşti de îngerul care a venit la mormânt, iar soldaţii romani au căzut ca morţi datorită înfăţişării sale pline de slavă; şi dacă un singur înger poate lucra cu o astfel de putere, cum ar fi dacă toţi îngerii care sunt cu noi aici ar fi prezenţi? Îngerii sunt cu noi în fiecare zi, pentru a ne apăra şi proteja de asalturile vrăjmaşului.

Nu sunteţi singuri în lupta cu răul. Dacă perdeaua ar putea fi dată la o parte, aţi putea vedea îngeri cereşti luptându-se pentru voi. Acest lucru trebuie să îl facă ei; lucrarea lor este de a-i apăra pe cei tineri. „Nu sunt oare toţi duhuri slujitoare, trimise să îndeplinească o slujbă pentru cei ce vor moşteni mântuirea?” De zece mii de ori zece mii şi mii de mii de îngeri slujesc celor tineri. — The Youth’s Instructor, 1 ianuarie, 1903.

Sunt foarte mulţumită că am putut vizita şcoala ta [acum Colegiul Oakwood]. Ani de zile, am făcut tot ce am putut pentru a-i ajuta pe oamenii de culoare şi niciunde nu am găsit lucrarea atât de bine începută ca aici, în momentul de faţă. În toate experienţele tale, adu-ţi aminte că îngerii lui Dumnezeu sunt alături de tine. Ei ştiu ce să facă; ei sunt prezenţi pentru a te apăra. Nu fă nimic care să nu le fie pe plac. Pe măsură ce tu lucrezi şi ei vor lucra, şcoala aceasta va deveni un teren consacrat. Aş vrea să aflu despre succesul tău în continuare. Tot cerul este interesat [20] de acţiunile pe care le întreprinzi. Să facem tot ceea ce ne stă în putere pentru a ne ajuta unul pe altul spre a obţine biruinţa. Să trăim astfel, încât lumina cerească să poată străluci în inima şi în mintea noastră, făcându-ne în stare să avem parte de comorile cereşti. — Southern Field Echo, 1 iunie, 1909.

Îngerii depun eforturi pentru cei pierduţi

Când inteligenţele cereşti îi văd pe cei care susţin că sunt fii şi fiice ale lui Dumnezeu, depunând eforturi ca şi Hristos, pentru a-i ajuta pe cei greşiţi, manifestând un spirit de simpatie şi înţelegere faţă de cei ce se căiesc şi faţă de cei decăzuţi, îngerii se apropie de ei şi le aduc în minte chiar acele cuvinte care vor înălţa şi alina acele suflete.... Domnul Isus şi-a dat viaţa cea scumpă, şi-a îndreptat atenţia către cei mai neînsemnaţi dintre micuţii lui Dumnezeu; iar îngeri care excelează în putere coboară în jurul celor care se tem de Dumnezeu. — Healthful Living, 277.

Îngerii sunt trimişi din curţile cereşti nu pentru a distruge, ci pentru a veghea şi apăra sufletele celor care sunt în primejdie, pentru a-i salva pe cei pierduţi, pentru a-i aduce pe cei care s-au abătut de pe cale înapoi la turmă. „Am venit nu să osândesc, ci să mântuiesc”, a spus Domnul Hristos. Atunci, oare, să nu găsiţi voi cuvinte prin care să arătaţi înţelegere faţă de cei ce se abat de pe cale? Vreţi să-i lăsaţi să piară, sau le veţi întinde o mână în ajutor? Chiar în jurul vostru sunt suflete care sunt în primejdia de a pieri. Nu le veţi atrage voi cu corzile iubirii către Mântuitorul? Oare nu veţi conteni odată cu reproşurile şi nu le veţi rosti cuvinte care să le inspire credinţă şi curaj? — The Review and Herald, 10 mai, 1906. [21]

Este privilegiul tuturor celor care au de făcut faţă anumitor condiţii să fie conştienţi că iertarea este acordată pentru fiecare păcat. Daţi la o partea îndoiala că făgăduinţele lui Dumnezeu nu ar fi şi pentru voi. Ele sunt valabile pentru fiecare călcător de Lege care se pocăieşte. Domnul Hristos a pus la dispoziţie, prin îngerii slujitori, pentru fiecare credincios, putere şi har. — Steps to Christ, 52.

Cei care lucrează pentru a face bine altora lucrează împreună cu îngerii cereşti. Ei au parte de compania lor continuă şi de lucrarea lor neîncetată. Îngeri de lumină şi puternici sunt întotdeauna aproape pentru a apăra, mângâia, vindeca, instrui şi inspira. Cea mai înaltă educaţie, cea mai autentică cultură şi cea mai nobilă slujire de care pot avea parte fiinţele omeneşti în această lume, se datorează lor. — The Review and Herald, 11 iulie, 1912.

Îngerii cerului acţionează asupra minţii omeneşti pentru a stârni dorinţa de a cerceta temele Bibliei. O lucrare cu mult mai mare decât cea care s-a făcut până acum se va face, şi slava acesteia nu va fi pusă pe seama omului, căci îngerii sunt cei care slujesc zi şi noapte celor care vor fi moştenitori ai mântuirii, lucrând zi şi noapte. — Counsels to Writers and Editors, 140.

Dumnezeu a încredinţat solia Evangheliei şi toată lucrarea de slujire din iubire îngerilor cereşti. El ar fi putut întrebuinţa alte mijloace pentru a-şi aduce la îndeplinire planul Său. Însă în iubirea Lui infinită, El a ales să ne facă conlucrători cu Sine, cu Hristos şi îngerii, ca să putem avea şi noi parte de binecuvântare, bucurie, înălţare spirituală, ca urmare a slujirii neegoiste. — Steps to Christ, 79. [22]

Îngerii ne întăresc credinţa

„Îngerul Domnului coboară în jurul celor ce se tem de El şi-i scapă din primejdie”. Psalmii 34, 7. Dumnezeu îi trimite pe îngerii Săi pentru a-i scăpa pe cei aleşi din nenorocire, a-i feri de „ciuma care umblă în întuneric” şi „de molima care bântuie ziua namiaza mare”. Psalmii 91, 6. Iar şi iar, îngerii au vorbit cu oamenii aşa cum omul vorbeşte cu un prieten şi i-au condus în locuri sigure. De multe ori, cuvintele încurajatoare ale îngerilor au întărit spiritul descurajat al celor credincioşi şi, îndreptându-le mintea mai presus de lucrurile de pe pământ, i-au făcut să zărească prin credinţă hainele albe, coroanele şi ramurile de palmier ale biruinţei, pe care cei biruitori le vor primi când se vor afla în jurul marelui tron alb. — The Acts of the Apostles, 153.

„Printre aceştia care stau în aşteptare” sunt oştile vrăjmaşului, care încearcă să arunce ocară asupra poporului lui Dumnezeu, şi oştile cerului, de zece mii de ori zece mii de îngeri, care veghează şi păzesc pe poporul lui Dumnezeu, care este ispitit, înălţându-l şi întărindu-l. Aceştia sunt cei care stau în aşteptare. Iar Dumnezeu spune celor credincioşi ai Lui: Veţi merge printre ei. Nu veţi fi învinşi de puterile întunericului. Veţi sta în faţa Mea, în văzul sfinţilor îngeri, care sunt trimişi pentru a sluji acelora care sunt moştenitori ai mântuirii. — The General Conference Bulletin, 23 aprilie, 1901. [23]

Capitolul 3 — Îngerii în ceruri înainte de răzvrătire

Hristos Creator — Dumnezeu

Înainte de crearea oamenilor sau a îngerilor, Cuvântul era cu Dumnezeu şi Cuvântul era Dumnezeu.

Lumea a fost făcută prin El şi „nimic din ceea ce a fost făcut nu a fost făcut fără El”. Dacă Domnul Hristos a făcut toate lucrurile, El a existat înainte de toate lucrurile. Cuvintele rostite în această privinţă sunt atât de categorice, încât nimeni nu trebuie să aibă îndoieli. Domnul Hristos era Dumnezeu prin natura Sa şi în cel mai înalt sens al cuvântului. El a fost cu Dumnezeu din veşnicie, Dumnezeu peste toţi, binecuvântat pentru veşnicie.

Domnul Isus Hristos, divinul Fiu al lui Dumnezeu, a existat din veşnicie, ca o persoană distinctă şi totuşi fiind una cu Tatăl. El era slava neîntrecută a cerului. El era comandantul fiinţelor cereşti, iar omagiul adus Lui ca adorare din partea îngerilor a fost primit de El ca fiind dreptul Său. — The Review and Herald, 5 aprilie, 1906.

Prin Solomon, Domnul Hristos a spus: „Domnul m-a făcut cea dintâi dintre lucrările Lui, înaintea celor mai vechi lucrări ale Lui. Eu am fost aşezată din veşnicie, înainte de orice început, [24] înainte de a fi pământul.... când nu era încă nici pământul, nici câmpiile, ... când a pus un hotar mării, ca apele să nu treacă peste porunca Lui; când a pus temeliile pământului, eu eram meşterul Lui la lucru lângă El, şi în toate zilele eram desfătarea Lui, jucând neîncetat înaintea Lui.” [Proverbe 8: 22-25, 29.30]

Vorbind despre preexistenţa Lui, Domnul Hristos ne duce cu gândul înapoi, prin veacuri nedatate. El ne asigură că nu a fost niciodată vreun timp când El să nu fi fost în părtăşie strânsă cu Dumnezeul cel veşnic. El ... a fost una cu Dumnezeu, ca unul care a crescut o dată cu El. — The Signs of the Times, 29 august, 1900.

Ce este lucrarea îngerilor în comparaţie cu condescendenţa [lui Hristos]? Scaunul Lui de domnie este din veşnicie. El a fost Cel care a ridicat fiecare boltă şi stâlp din templul cel mare al naturii. — In Heavenly Places, 40.

Hristos Cuvântul, singurul Fiu născut al lui Dumnezeu, a fost una cu veşnicul Tată — una în natură, în caracter şi în scop — unica fiinţă din tot universul care poate pătrunde în toate sfaturile şi planurile lui Dumnezeu. — The Great Controversy, 493.

Înainte de apariţia păcatului, Dumnezeu a avut un plan

Dumnezeu şi Domnul Hristos au ştiut de la început de apostazia lui Satana şi de căderea lui Adam din cauza puterii înşelătoare a celui decăzut. Planul de mântuire a fost rânduit pentru a răscumpăra neamul omenesc decăzut, pentru a-i mai oferi o şansă. Domnul Hristos a fost rânduit ca să oficieze slujba de Mijlocitor de la creaţiunea lui Dumnezeu şi a fost rânduit din veşnicie pentru a fi [25] înlocuitorul şi garantul nostru. — Selected Messages 1:250.

Lui Dumnezeu îi sunt cunoscute toate lucrările Sale, şi legământul harului (favoare nemeritată) a existat din veacurile veşnice în mintea Lui. Acesta se numeşte legământul cel veşnic; căci planul de mântuire nu a fost conceput după căderea omului, ci a fost ceea ce a fost „ţinută ascunsă timp de veacuri, dar a fost arătată acum prin scrierile proorocilor şi, prin porunca Dumnezeului celui veşnic, a fost adus la cunoştinţa tuturor Neamurilor, ca să asculte de credinţă”. Romani 16, 25.26 —The Signs of the Times, 15 decembrie, 1914.

Planul pentru mântuirea noastră nu a fost un gând venit după aceea, un plan întocmit după căderea lui Adam. El a fost o descoperire a „tainei care a fost ţinută ascunsă timp de veacuri”. Romani 16, 25. A constituit dezvăluirea principiilor care din veacurile veşnice au fost temelia scaunului de domnie al lui Dumnezeu.... Dumnezeu nu a rânduit ca păcatul să existe, ci El i-a prevăzut existenţa şi a luat măsuri pentru a face faţă acestui pericol teribil. — The Desire of Ages, 22.

Crearea îngerilor

Tatăl a lucrat prin Fiul Său la crearea tuturor fiinţelor cereşti. „Prin El au fost făcute toate lucrurile ... fie scaune de domnie, fie stăpâniri, fie dregătorii sau puteri; toate lucrurile au fost făcute prin El şi pentru El” — Patriarchs and Prophets, 34.

Îngerii au existat înainte de crearea omului; [26] căci atunci când au fost puse temeliile pământului „stelele dimineţii izbucneau în cântări de bucurie şi fiii oamenilor scoteau strigăte de veselie”. Iov 38, 7. După căderea omului, îngerii au fost trimişi să păzească pomul vieţii, şi aceasta înainte ca o fiinţă omenească să moară. Îngerii sunt prin natura lor superiori oamenilor, căci psalmistul spune că omul a fost făcut „cu puţin mai prejos decât îngerii”. Psalmii 8, 5 — The Great Controversy, 511.

Din veacurile veşnice, planul lui Dumnezeu a fost ca fiecare fiinţă creată, de la serafimul cel plin de strălucire până la om, să fie un templu în care să locuiască Creatorul. — The Desire of Ages, 161.

Toate fiinţele create trăiesc prin voinţa şi puterea lui Dumnezeu. Ele sunt recipiente dependente de Dumnezeu, în ce priveşte viaţa. De la serafimul cel măreţ până la cea mai umilă fiinţă însufleţită, toate sunt întreţinute de Sursa vieţii. — The Desire of Ages, 785.

Când Dumnezeu a creat aceste fiinţe [angelice] pentru a sta în faţa tronului Său, ele erau frumoase şi pline de slavă. Farmecul şi sfinţenia lor erau deopotrivă cu poziţia lor. Ele au fost înzestrate cu înţelepciune de la Dumnezeu şi îmbrăcate cu armura cerului. — The Signs of the Times, 14 aprilie, 1898.

Crearea lui Lucifer

Dumnezeu l-a făcut [pe Lucifer] bun şi frumos, cât s-a putut de asemănător cu Sine. — The Review and Herald, 24 septembrie, 1901.

Dumnezeu l-a făcut [pe Lucifer] nobil şi l-a înzestrat cu multe calităţi. I-a oferit o poziţie înaltă, plină de responsabilitate. El nu i-a cerut nimic care să fie iraţional. El trebuia să administreze [27] ceea ce i-a fost încredinţat de Dumnezeu, într-un spirit de smerenie şi devoţiune, să caute să promoveze slava lui Dumnezeu, care îi dăduse şi lui slavă, frumuseţe şi farmec. — Sabbath-School Worker, March 1, 1893.

Deşi Dumnezeu l-a creat pe Lucifer nobil şi frumos şi i-a acordat multă onoare în cadrul oştirii cereşti, totuşi, el nu a fost aşezat în afara posibilităţii de a face răul. A stat în puterea lui Satana [Ellen White foloseşte adesea prolepsis: adică vorbeşte despre ceva în viitor ca şi când s-ar fi întâmplat deja. Aici ea s-a referit la Lucifer folosind numele de „Satana”, chiar dacă acesta încă nu se răzvrătise. Deoarece ea a folosit ambele nume — Lucifer şi Satana — fără a face distincţie între ele, această compilaţie a procedat la fel ca ea.], dacă avea să facă astfel, să pervertească aceste daruri. — The Spirit of Prophecy 4:317.

Poziţia înaltă a lui Lucifer

În ceruri, Lucifer a fost, înainte de răzvrătirea sa, un înger măreţ şi înălţat, în ceea ce priveşte onoarea, aproape de Fiul cel scump al lui Dumnezeu. Chipul lui, ca şi al celorlalţi îngeri, era blând şi exprima bucurie. Fruntea lui era mare şi lată, arătând un intelect puternic. Forma lui era desăvârşită; statura lui nobilă şi maiestuoasă. O lumină specială îi lumina înfăţişarea şi strălucea împrejurul lui cu mai multă strălucire şi mai frumos decât în jurul celorlalţi îngeri; totuşi Hristos, Fiul cel scump al lui Dumnezeu, avea întâietatea asupra întregii oştiri îngereşti. El era una cu Tatăl înainte ca îngerii să fie creaţi. — The Story of Redemption, 13.

Lucifer a fost un heruvim ocrotitor, cel mai înălţat dintre fiinţele cereşti create; el stătea cel mai aproape de tronul [28] lui Dumnezeu şi era cel mai strâns legat şi identificat cu administrarea guvernării lui Dumnezeu; era cel mai înzestrat cu slava maiestăţii şi puterii Sale. — The Signs of the Times, 28 aprilie, 1890.

Domnul Însuşi i-a dat lui Satana slavă şi înţelepciune şi a făcut din el heruvimul ocrotitor, bun, nobil şi nespus de plăcut. — The Signs of the Times, 18 septembrie, 1893.

Printre locuitorii cerului, Satana, asemenea lui Hristos, a fost la un moment dat cel mai onorat de Dumnezeu şi cel mai înalt în putere şi slavă. — The Signs of the Times, 23 iulie, 1902.

Lucifer, „luceafărul dimineţii”, întrecând în slavă pe toţi îngerii care înconjurau tronul, ... [era] unit cu cele mai strânse legături cu Fiul lui Dumnezeu. — The Desire of Ages, 435.

Lucifer, „luceafărul dimineţii”, era primul între heruvimii ocrotitori, sfânt şi neîntinat. El sta în prezenţa marelui Creator, şi razele continue ale slavei, care învăluiau pe eternul Dumnezeu, se odihneau asupra lui. — Patriarchs and Prophets, 35.

El [Lucifer] a fost cel mai înălţat dintre toate fiinţele create, cel dintâi în a descoperi planurile lui Dumnezeu înaintea universului. — The Desire of Ages, 758.

Înainte de apariţia răului

Pacea şi bucuria, în desăvârşită supunere faţă de voinţa cerului, domneau pretutindeni în oştirea îngerilor. Dragostea pentru Dumnezeu era absolută, iubirea unora pentru ceilalţi, neîmpărţită. Aceasta era starea care a existat timp de veacuri înainte de apariţia păcatului. — The Spirit of Prophecy 4:316, 317. [29]

El [Lucifer] avea o cunoştinţă de o inestimabilă valoare a bogăţiilor veşnice, pe care omul nu o poseda. El a experimentat mulţumirea, pacea, fericirea şi bucuria desăvârşită, curată, a locuinţei cereşti. El a avut parte, înainte de răzvrătirea sa, de satisfacţia deplinei aprobări din partea lui Dumnezeu. El preţuise pe deplin slava care Îl învăluia pe Tatăl şi era conştient că nu există limită pentru puterea Lui. — The Signs of the Times, 4 august, 1887.

A fost un timp când ... a fost bucuria lui [a lui Satana] de a aduce la îndeplinire poruncile divine. Inima lui era plină de dragoste şi bucuria de a-L sluji pe Creatorul Său. — The Signs of the Times, 18 septembrie, 1893.

Satana era un înger frumos, înălţat şi ar fi rămas astfel pentru totdeauna, dacă nu s-ar fi îndepărtat de Dumnezeu. — The Signs of the Times, 21 decembrie, 1891. [30]

Capitolul 4 — Originea răului

Originea răului, o taină

Îngerii au fost creaţi plini de bunătate şi dragoste. Ei se iubeau nepărtinitor unul pe altul, iar pe Dumnezeu Îl iubeau cel mai mult, această dragoste determinându-i să Îi fie pe plac. Legea lui Dumnezeu nu era un jug anevoios pentru ei, ci plăcerea lor era tocmai de a îndeplini poruncile Sale, de a se supune glasului Cuvântului Său. Însă în acest cadru de pace şi curăţie, păcatul şi-a avut originea în acela care fusese desăvârşit în toate căile sale. Profetul scrie despre el: „Ţi s-a îngâmfat inima din pricina frumuseţii tale; ţi-ai stricat înţelepciunea cu strălucirea ta”. Păcatul este un lucru misterios, de neexplicat. Nu a existat temei pentru existenţa lui; a-l explica înseamnă a căuta un motiv pentru existenţa lui şi aceasta ar însemna a-l îndreptăţi. Păcatul a apărut într-un univers desăvârşit, un lucru care s-a dovedit a fi fără scuză. — The Signs of the Times, 28 aprilie, 1890.

Dumnezeu deţinea cunoştinţa asupra evenimentelor viitorului chiar înainte de crearea lumii. El nu a lucrat astfel ca planurile Sale să se potrivească circumstanţelor, ci a îngăduit ca lucrurile să se dezvolte şi să se desfăşoare. El nu şi-a adus contribuţia [31] la crearea unei anumite stări de lucruri, ci a ştiut că o asemenea stare de lucruri avea să existe. Planul care urma să fie adus la îndeplinire o dată cu apostazia oricăreia dintre inteligenţele cereşti este taina, misterul care a fost ascuns timp de veacuri. Chiar şi o jertfă a fost pregătită în planurile veşnice pentru a se aduce la îndeplinire întocmai acea lucrare pe care Dumnezeu a înfăptuit-o pentru omenire. — The Signs of the Times, 25 martie, 1897.

Pătrunderea păcatului în ceruri nu poate fi explicată. Dacă ar fi posibil de explicat, acest lucru ar dovedi că a existat un anumit temei pentru păcat. Însă neexistând nici cea mai mică scuză pentru acesta, originea lui va rămâne pentru totdeauna învăluită în mister. — The Review and Herald, 9 martie, 1886.

Dumnezeu nu a creat răul. El a făcut doar binele, care era ca El Însuşi.... Răul, păcatul şi moartea ... reprezintă urmarea neascultării care şi-a avut originea în Satana. — The Review and Herald, 4 august, 1910.

Cele dintâi semne ale răului

A fost un timp când Satana era în armonie cu Dumnezeu şi plăcerea lui era de a îndeplini poruncile divine. Inima lui era plină de dragoste şi bucurie în a-L sluji pe Creatorul său, până în momentul în care a început să considere că înţelepciunea lui nu provenea de la Dumnezeu, ci era înnăscută în el însuşi şi că el era tot atât de vrednic ca să primească onoare şi putere ca şi Dumnezeu. — The Signs of the Times, 18 septembrie, 1893.

Deşi Dumnezeu l-a creat pe Lucifer nobil şi frumos şi l-a înălţat mult în ce priveşte onoarea în cadrul oştirii îngereşti, totuşi el nu l-a aşezat în afara posibilităţii de a comite răul. A fost în puterea lui Satana, dacă el avea să aleagă a face astfel, să [32] pervertească aceste daruri. Ar fi putut să rămână în graţia lui Dumnezeu, iubit şi onorat de toată mulţimea angelică, conducător în virtutea poziţiei sale înalte, cu grijă generoasă, neegoistă, exercitându-şi puterile nobile pentru a-i binecuvânta pe alţii şi a aduce slavă Făcătorului său. Însă, încetul cu încetul, el a început să caute propria lui onoare şi să-şi întrebuinţeze puterile pentru a atrage atenţia şi să câştige lauda pentru el însuşi. De asemenea, în mod treptat, i-a determinat pe îngerii asupra cărora domnea să-i slujească lui, în loc de a-şi devota toate puterile în slujba Creatorului lor. — The Spirit of Prophecy 4:317.

Încetul cu încetul, Lucifer a ajuns să-şi îngăduie dorinţa după înălţare de sine.... Deşi toată slava lui era de la Dumnezeu, acest înger puternic a ajuns să o privească drept ceva ce îi aparţinea lui însuşi. — Patriarchs and Prophets, 35.

Dumnezeu prezintă adevărata poziţie a Domnului Hristos

Înainte de a începe marea luptă, toţi trebuia să aibă o prezentare clară a voii Sale [a lui Dumnezeu], din a cărui înţelepciune şi bunătate avea să izvorască toată bucuria lor.

Împăratul universului a adunat laolaltă oştirea cerească înaintea Lui, pentru ca, în prezenţa lor, să poată expune adevărata poziţie a Fiului Său şi să arate relaţia existentă între El şi toate fiinţele create.... În faţa locuitorilor adunaţi ai cerului, Împăratul a declarat că nimeni, în afară de Domnul Hristos, singurul Fiu născut al lui Dumnezeu, nu putea pătrunde pe deplin în planurile Sale şi Lui I-a fost încredinţată misiunea de a aduce la îndeplinire sfaturile voii Sale. — Patriarchs and Prophets, 36.

Marele Creator a adunat oastea cerească pentru ca, în prezenţa îngerilor, să acorde onoare specială Fiului Său. Fiul stătea pe tron împreună cu Tatăl, iar mulţimea cerească a sfinţilor îngeri era adunată în jurul lor. Tatăl a făcut atunci cunoscut faptul [33] că El Însuşi a rânduit ca Domnul Hristos, Fiul Său, să fie egal cu Sine; aşa că oriunde, prezenţa Fiului Său avea să fie ca şi propria Lui prezenţă. Cuvântul Fiului Său trebuia să fie ascultat tot la fel de prompt ca şi Cuvântul Tatălui. Pe Fiul Său L-a investit cu autoritate pentru a avea comanda asupra oştirii cereşti. Fiul Său avea să lucreze în mod special cu El Însuşi la crearea pământului care avea să fie adus la existenţă....

Satana era gelos şi invidios pe Domnul Isus Hristos. Totuşi, atunci când toţi îngerii s-au plecat înaintea lui Isus în semn de recunoaştere a supremaţiei, autorităţii şi domniei Sale legitime, Satana s-a plecat şi el împreună cu ei; însă inima lui era plină de invidie şi ură. Domnul Hristos fusese luat la sfatul special al lui Dumnezeu cu privire la planurile Sale, în timp ce Satana era în necunoştinţă de ele. El nu a înţeles şi nici nu i-a fost permis să cunoască planurile lui Dumnezeu. Însă Domnul Hristos a fost recunoscut conducător suprem al cerurilor, puterea şi autoritatea Lui fiind aceleaşi cu ale lui Dumnezeu Însuşi.

Satana gândea că el este un favorit în ceruri printre îngeri. El fusese foarte mult înălţat; însă ... a aspirat la înălţimea lui Dumnezeu Însuşi. El s-a glorificat în trufia lui. Ştia că este onorat de îngeri şi că avea o misiune specială de îndeplinit. El fusese lângă marele Creator şi razele necontenite de lumină plină de slavă, care-L învăluiau pe veşnicul Dumnezeu, străluciseră în mod special asupra lui. Satana avea în vedere felul cum îngerii ascultaseră de [34] porunca lui cu promptitudine şi plăcere. Nu erau veşmintele lui luminoase şi frumoase? De ce să fie astfel onorat Domnul Hristos înainte de el? — The Spirit of Prophecy 1:17, 18.

Îngerii au recunoscut cu bucurie supremaţia lui Hristos şi s-au prosternat înaintea Lui, manifestându-şi dragostea şi adorarea lor. Lucifer s-a plecat împreună cu ei, însă în inima lui era un conflict ciudat, înfricoşător. Adevărul, dreptatea şi credincioşia se luptau cu invidia şi gelozia. Influenţa îngerilor sfinţi se pare că o vreme l-a purtat cu el.... Însă iarăşi a fost cuprins de mândrie pentru propria lui slavă. Dorinţa lui după supremaţie a revenit, iar invidia faţă de Domnul Hristos a fost încă o dată îngăduită. — Patriarchs and Prophets, 36, 37.

Lucifer îşi începe campania împotriva Domnului Hristos

Satana şi-a început lucrarea de răzvrătire cu îngerii de sub comanda lui, căutând să răspândească printre ei un spirit de nemulţumire. A lucrat într-un mod atât de amăgitor, încât mulţi îngeri au fost câştigaţi de partea lui, înainte ca adevăratele lui scopuri să fie cunoscute pe deplin. — The Review and Herald, 28 ianuarie, 1909.

Satana ... dorise onorurile mai înalte, pe care Dumnezeu le acordase Fiului Său. El a devenit invidios pe Domnul Hristos şi a susţinut în faţa îngerilor care îl onorau ca heruvim ocrotitor că el nu are parte de onoarea care i s-ar cuveni prin poziţia pe care o are. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874.

Prin insinuări viclene, prin care a făcut să apară ca şi cum Domnul Hristos şi-a asumat locul care i se cuvenea lui, Lucifer a semănat seminţele îndoielii în mintea multor îngeri. — The Educational Messenger, 11 septembrie, 1908, par. 1. [35]

Lucrarea lui [a lui Lucifer] de amăgire a fost făcută atât de secret, încât îngerii din poziţii mai puţin înalte au presupus că el ar fi Conducătorul cerului. — This Day With God, 256.

Îngerii care erau loiali şi credincioşi au căutat să-l aducă pe acest înger puternic, răzvrătit, din nou în armonie cu voia Creatorului Său. Ei considerau îndreptăţit actul de a-i conferi onoare Domnului Isus Hristos şi cu argumente puternice au căutat să-l convingă pe Satana că acum el nu se bucura de mai puţină onoare decât înainte ca Tatăl să proclame onoarea pe care a acordat-o Fiului Său. Ei au arătat cu claritate că Domnul Isus era Fiul lui Dumnezeu, care a existat împreună cu El înainte de crearea îngerilor; şi că el stătuse întotdeauna la dreapta lui Dumnezeu, iar autoritatea lui blândă, plină de iubire, nu mai fusese până atunci pusă la îndoială; şi că El dăduse doar porunci care au constituit pentru oastea cerească o bucurie de a le îndeplini. Ei au arătat că faptul că Domnul Hristos primise din partea Tatălui, în prezenţa îngerilor, onoare specială nu micşorase cu nimic onoarea pe care el [Satana] o primise până atunci. — The Spirit of Prophecy 1:19.

El [Lucifer] câştigase simpatia câtorva dintre asociaţii săi, sugerându-le gânduri de critică la adresa guvernării lui Dumnezeu. Această sămânţă rea a fost împrăştiată într-un mod foarte convingător; şi după ce aceasta a răsărit şi a prins rădăcină în mintea multora, a adunat laolată ideile pe care el însuşi le sădise în mintea lor şi le-a prezentat înaintea celor mai înalte ordine îngereşti, ca fiind ceea ce gândea mintea altora despre guvernarea lui Dumnezeu. — The S.D.A. Bible Commentary 4:1143. [36]

Lucifer ... a dirijat la început în aşa fel ispitirile sale, încât el însuşi stătea fără a lua o anumită poziţie. Pe îngerii pe care nu-i putea aduce cu totul de partea sa i-a acuzat de indiferenţă faţă de fiinţele cereşti. El îi acuza pe îngerii credincioşi de lucrarea pe care el însuşi o făcea. Era metoda lui de a sădi confuzie, prin argumente subtile cu privire la planurile lui Dumnezeu. Tot ce era simplu el învăluia în mister şi, prin convingere dibace, arunca îndoială asupra celor mai clare declaraţii ale lui Iehova. Iar poziţia lui înaltă, atât de strâns legată de guvernarea divină, a dat şi mai multă forţă expunerilor sale. — Patriarchs and Prophets, 41.

Cele dintâi eforturi ale lui Satana de a nimici Legea lui Dumnezeu — întreprinse printre locuitorii fără de păcat ai cerului — au părut pentru o vreme încununate de succes. Un număr imens de înger au fost seduşi. — Patriarchs and Prophets, 331.

Guvernarea lui Dumnezeu cuprindea nu numai pe locuitorii cerului, ci şi toate lumile create; iar Satana gândea că, dacă putea atrage cu el în răzvrătire inteligenţele cerului, atunci putea atrage de partea lui şi celelalte lumi. — The Review and Herald, 9 martie, 1886.

Aici, pentru un timp, Satana era în avantaj; şi el tresălta în superioritatea pe care şi-a arogat-o în această privinţă, în faţa îngerilor din ceruri şi chiar a lui Dumnezeu Însuşi ... [Lucifer] s-a [37] deghizat într-un veşmânt de făţărnicie şi, pentru o vreme, nu a fost posibil să se dea la o parte acea mantie, astfel ca să se poată vedea hidoşenia caracterului său. El trebuia lăsat să-şi descopere singur lucrările teribile, viclene şi nelegiuite. — The Spirit of Prophecy 4:319.

Lui Lucifer i-a fost dat timp ca să-şi dezvolte principiile

Dumnezeu, în înţelepciunea Lui, nu l-a izgonit imediat pe Satana din ceruri. Acest lucru nu l-ar fi determinat să-şi schimbe principiile, căci ar fi atras simpatie de partea lui, ca pentru unul care a fost tratat pe nedrept; şi el ar fi atras un număr mult mai mare de partea lui. El trebuia luat din locul care i se oferise şi era nevoie de timp ca să îşi dezvolte pe deplin principiile sale. — The Review and Herald, 9 martie, 1886.

Satana s-a plâns de aşa-numitele deficienţe în administrarea lucrurilor cereşti şi a căutat să umple mintea îngerilor cu nemulţumirea sa. Pentru că nu era cel mai mare, el a semănat seminţele îndoielii şi ale necredinţei. Pentru că nu era ca Dumnezeu, el s-a luptat să infiltreze în mintea îngerilor invidia şi nemulţumirea lui. În acest fel, au fost sădite seminţele înstrăinării, care, ulterior, s-au dezvoltat şi au fost prezentate înaintea curţilor cereşti ca avându-şi originea nu în Satana, ci în îngeri. În acest fel, înşelătorul avea să arate că îngerii au gândit ca el....

Ceea ce Satana a infiltrat în mintea îngerilor — un cuvânt aici, un cuvânt acolo — a deschis calea pentru o listă lungă de presupuneri. În mod viclean, provocându-i, a scos expresii de îndoială de la ei. Apoi, când a fost întrebat, i-a acuzat pe cei pe care el îi instruise. El a [38] aşezat toată nemulţumirea lui asupra acelora pe care îi condusese. — The Review and Herald, 7 septembrie, 1897.

El [Lucifer] a început să insinueze îndoieli cu privire la legile care guvernau fiinţele cereşti, sugerând că, deşi legile puteau fi necesare pentru locuitorii celorlalte lumi, îngerii, fiind mai înălţaţi, nu avea nevoie să fie atât de mult ţinuţi în frâu, căci propria lor înţelepciune le era călăuză suficientă. — Patriarchs and Prophets, 37.

Lucifer ... căuta să desfiinţeze Legea lui Dumnezeu. El susţinea că fiinţele necăzute ale cerului sfânt nu au nevoie de Lege, ci sunt capabile să se conducă singure şi să-şi păstreze o integritate nepătată. — The Signs of the Times, 28 aprilie, 1890.

Chiar îngerii cei credincioşi nu au înţeles pe deplin caracterul lui [Satana]. De aceea, Dumnezeu nu l-a nimicit de îndată. Dacă ar fi făcut astfel, îngerii cei sfinţi nu ar fi înţeles dreptatea şi dragostea lui Dumnezeu. O îndoială cu privire la bunătatea lui Dumnezeu ar fi fost ca o sămânţă rea, care ar fi produs fructul amarnic al păcatului şi al nenorocirii. Din această cauză, cel rău a fost cruţat, ca să-şi dezvolte pe deplin caracterul. — Parabolele Domnului Hristos, 72.

Îngerii dezbat problemele

În timp ce unii dintre îngeri s-au ataşat de Satana în răzvrătirea lui, alţii discutau cu el pentru a-l întoarce de pe calea pe care o apucase, luptând pentru onoarea şi înţelepciunea lui Dumnezeu, care a dat autoritate Fiului Său. Satana susţinea cu tărie: Pentru care motiv a fost Hristos înzestrat cu putere nelimitată şi stăpânire mai presus de el? — Spiritual Gifts 3:37. [39]

Satana a refuzat să asculte. Apoi, el a plecat de la îngerii loiali şi credincioşi, spunând despre ei că sunt sclavi. Aceşti îngeri, credincioşi lui Dumnezeu, au rămas uluiţi când au văzut că Satana avea succes în provocarea revoltei. El le promitea o guvernare nouă, mai bună decât cea pe care o aveau atunci, în care avea să fie libertate. Un mare număr şi-a anunţat intenţia de a-l accepta pe Satana drept conducător al lor şi comandant-şef. Văzând că are succes, el se măgulea la gândul că va ajunge să aibă toţi îngerii de partea sa şi că avea să fie egal cu Dumnezeu Însuşi, iar vocea lui autoritară avea să fie auzită poruncind întregii oştiri cereşti.

Din nou, îngerii loiali l-au avertizat pe Satana şi i-au prezentat consecinţele, dacă avea să persiste pe calea lui; că Acela care i-a creat pe îngeri, poate, prin puterea Sa, să răstoarne toată autoritatea lor şi teribila răscoală. Să gândeşti că un înger se poate împotrivi Legii lui Dumnezeu, care este tot atât de sfântă ca şi El Însuşi! Ei i-au avertizat pe răzvrătiţi să-şi închidă ochii la raţionamentele înşelătoare ale lui Satana şi l-au sfătuit pe Satana, şi pe toţi care au fost influenţaţi de el, să se ducă la Dumnezeu şi să-şi mărturisească greşeala chiar şi de a-şi fi îngăduit numai să pună la îndoială autoritatea Sa. — The Spirit of Prophecy 1:20.

Satana era dibaci în a prezenta punctul lui de vedere asupra acelei chestiuni. De îndată ce descoperea că o anumită poziţie era văzută în adevăratul caracter, el o schimba, adoptând alta. Nu aşa stau lucrurile la Dumnezeu. El poate lucra doar cu o anumită categorie de arme — adevărul şi neprihănirea. Satana putea folosi ceea ce Dumnezeu nu putea — necinstea şi înşelăciunea. — The Review and Herald, 9 martie, 1886. [40]

Lucrarea întreprinsă de Satana a fost atât de subtilă, încât nu a putut apărea în faţa oştirii cereşti aşa cum era ea în realitate.... Această stare de lucruri a existat o lungă perioadă de timp înainte ca Satana să fie demascat. — The S.D.A. Bible Commentary 4:1143.

Dumnezeu, în marea Lui îndurare, l-a suportat mult pe Lucifer. El nu a fost imediat îndepărtat din poziţia lui înaltă, când şi-a îngăduit pentru prima dată un spirit de nemulţumire şi nici măcar atunci când a început să-şi prezinte pretenţiile false înaintea îngerilor credincioşi. El a fost mult timp ţinut în ceruri. Mereu, mereu i se oferea iertare, cu condiţia pocăinţei şi a supunerii. — The Great Controversy, 495, 496.

Spiritul nemulţumirii nu mai fusese cunoscut până atunci în ceruri. Acesta a constituit un element nou, ciudat, misterios, inexplicabil. Însuşi Lucifer nu şi-a cunoscut la început adevărata natură a sentimentelor sale; un timp, el nu a îndrăznit să-şi exprime lucrările şi închipuirile minţii; totuşi, nu le-a părăsit. El nu vedea până unde aveau să-l ducă. Însă au fost făcute eforturi — din cele pe care numai iubirea şi înţelepciunea infinită le putea inventa — pentru a-l convinge de greşeala lui. Nemulţumirea lui s-a dovedit a fi fără motiv şi el a fost făcut să vadă care avea să fie urmarea persistării în răzvrătire. Lucifer a fost convins că greşise. El a văzut că rânduielile divine sunt drepte şi că el trebuie să recunoască acest lucru în faţa cerului întreg.

Dacă ar fi făcut acest lucru, s-ar fi salvat pe sine şi pe mulţi îngeri. La data aceea, nu era cu totul nesupus lui Dumnezeu.

Deşi îşi părăsise poziţia de heruvim ocrotitor, totuşi, dacă ar fi [41] vrut să se întoarcă la Dumnezeu, recunoscând înţelepciunea Creatorului, şi s-ar fi mulţumit cu locul rânduit lui în marele plan al lui Dumnezeu, el ar fi fost repus la locul lui. Sosise timpul pentru decizia finală; el trebuia ori să se supună conducerii divine, ori să se răzvrătească pe faţă. Aproape că a luat decizia de a se întoarce, dar mândria l-a împiedicat să facă acest lucru. — Patriarchs and Prophets, 39.

Dumnezeu în faţa provocării lui Satana

În sfaturile cereşti s-a hotărât că trebuia acţionat pe baza acelor principii conform cărora puterea lui Satana nu avea să fie distrusă de îndată; căci planul lui Dumnezeu era să aşeze lucrurile pe o temelie veşnică, de siguranţă. Lui Satana trebuia să-i fie dat timp pentru a-şi dezvolta principiile care constituiau temelia guvernării sale. Universul ceresc trebuia să vadă în acţiune principiile despre care Satana declarase că sunt superioare principiilor lui Dumnezeu. Guvernarea lui Dumnezeu trebuia pusă în contrast cu guvernarea lui Satana. Principiile corupte ale conducerii lui Satana trebuia să fie scoase la iveală. Trebuia demonstrat că principiile neprihănirii, exprimate în Legea lui Dumnezeu, sunt de neschimbat, desăvârşite şi veşnice. — The Review and Herald, 7 septembrie, 1897.

Îngerii loiali se duc în grabă mare la Fiul lui Dumnezeu spre a-I aduce la cunoştinţă ceea ce are loc printre îngeri. Ei Îl găsesc pe Tatăl discutând cu preaiubitul Său Fiu pentru a hotărî mijloacele prin care, avându-se în vedere binele îngerilor credincioşi, autoritatea asumată de Satana putea fi înăbuşită pentru totdeauna. Dumnezeul cel mare putea să-l arunce de îndată pe acest arhiamăgitor din ceruri; însă nu acesta era scopul Său. El avea [42] să-i dea răzvrătitului o şansă egală de a-şi măsura puterea şi tăria cu propriul Său Fiu şi cu îngerii Săi cei credincioşi. În această bătălie, fiecare înger avea să aleagă de partea cui avea să fie şi acest lucru avea să fie văzut de toţi. — The Spirit of Prophecy 1:21.

Lucifer devine Satana

Satana ... s-a hotărât să facă din sine însuşi un centru de influenţă. Dacă nu putea fi cea mai înaltă autoritate în ceruri, el avea să fie cea mai înaltă autoritate în răscoala împotriva guvernării din ceruri. El voia să fie cap, nu pentru a fi controlat, ci pentru a controla. — The Review and Herald, 16 aprilie, 1901.

Mulţi dintre simpatizanţii lui Satana au fost înclinaţi să ţină seama de sfatul îngerilor credincioşi, să se pocăiască în urma nemulţumirii lor şi să-şi recapete încrederea din partea Tatălui şi a scumpului Său Fiu. Răzvrătitul cel puternic a declarat atunci că el cunoaşte Legea lui Dumnezeu şi că, dacă se va supune în ascultare servilă, onoarea îi va fi luată şi nu mai avea să-i fie încredinţată misiunea lui cea înaltă. Le-a spus că, el împreună cu ei, au mers prea departe şi că el va înfrunta cu curaj consecinţele; căci niciodată nu avea să se închine în supunere servilă în faţa Fiului lui Dumnezeu; că Dumnezeu nu-i va ierta şi că acum ei trebuie să-şi declare libertatea şi să câştige prin forţă poziţia şi autoritatea care nu le-au fost acordate de bunăvoie. — The Spirit of Prophecy 1:20, 21.

În privinţa lui Satana, era adevărat că el mersese prea departe pentru a se mai putea întoarce; însă nu la fel stăteau lucrurile cu cei care fuseseră orbiţi de înşelăciunile lui. Acestora, sfaturile şi rugăminţile îngerilor credincioşi le-au deschis o uşă a speranţei; [43] şi, dacă ar fi ţinut seama de avertizare, s-ar fi smuls din cursa lui Satana. Însă mândria, devotamentul pentru conducătorul lor şi dorinţa după libertate fără restricţii au biruit, iar apelurile dragostei şi harului divin au fost în final respinse. — Patriarchs and Prophets, 41.

Îngerii apar înaintea Tatălui

Întreaga oştire cerească a fost chemată să se înfăţişeze înaintea Tatălui, pentru a se lua o hotărâre în fiecare caz. Satana şi-a făcut cunoscută cu neruşinare nemulţumirea lui că Domnul Hristos a fost preferat înaintea lui. El s-a ridicat cu mândrie şi a susţinut că trebuie să fie egal cu Dumnezeu şi că trebuie luat la sfaturile cu Tatăl pentru ca să-I cunoască planurile. Dumnezeu i-a făcut cunoscut lui Satana că numai Fiului Său Îi putea descoperi planurile Lui ascunse şi El a cerut întregii familii din ceruri, inclusiv lui Satana, să I se supună şi să-I dovedească ascultare indiscutabilă; i-a mai spus că el s-a dovedit nevrednic pentru un loc în ceruri. Atunci Satana, tresăltând, a arătat spre cei care simpatizau cu el, aproape jumătate dintre îngeri şi a exclamat: Aceştia sunt de partea mea! Îi vei alunga şi pe aceştia, lăsând un asemenea gol în ceruri? Apoi, el a declarat că este pregătit să se împotrivească autorităţii lui Hristos şi să-şi apere locul din ceruri prin forţă şi putere, tărie împotriva tăriei. — The Spirit of Prophecy 1:22.

Atunci când lupta era foarte aproape de încheiere în ceruri, marele uzurpator a continuat să se îndreptăţească. Când s-a anunţat că el, împreună cu toţi simpatizanţii lui trebuie expulzaţi [44] din locaşurile fericirii, conducătorul răzvrătit a mărturisit cu neruşinare dispreţul faţă de Legea Creatorului. El a repetat susţinerea lui, cum că îngerii nu au nevoie de control, ci trebuie lăsaţi să-şi urmeze propria lor voinţă, care îi va călăuzi întotdeauna bine. El a denunţat rânduielile divine ca fiind o restricţie a libertăţii lor şi a declarat că planul lui era de a desfiinţa Legea; că, eliberaţi de restricţiile acesteia, oştirile cereşti puteau pătrunde într-o stare existenţială mai înaltă, mai glorioasă.

În acord unanim, Satana şi oştirea lui au aruncat vina pentru răzvrătirea lor cu totul asupra lui Hristos, declarând că, dacă nu ar fi fost mustraţi, nu s-ar fi răzvrătit niciodată. — The Great Controversy, 499, 500.

Cunoştinţa pe care Satana şi îngerii care au căzut o dată cu el o avuseseră despre caracterul, bunătatea, îndurarea, înţelepciunea şi slava minunată a lui Dumnezeu a făcut ca vina lor să fie de neiertat. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874. [45]

Capitolul 5 — Alungarea îngerilor răzvrătiţi şi căderea lui Adam şi a Evei

Război în ceruri

Domnul Hristos lucrase în curţile cereşti pentru a-l convinge pe Satana de greşeala lui teribilă până când, în cele din urmă, cel rău şi simpatizanţii săi s-au răzvrătit împotriva lui Dumnezeu Însuşi. — This Day With God, 256.

Domnul Hristos, în calitate de Comandant al cerului, a fost desemnat să reprime răzvrătirea. — The Review and Herald, 30 mai, 1899.

Apoi a fost război în ceruri. Fiul lui Dumnezeu, Prinţul cerului, şi îngerii credincioşi Lui s-au angajat în conflict cu arhirăzvrătitul şi cu cei care i s-au aliat. Fiul lui Dumnezeu şi îngerii cei credincioşi, loiali Lui, au biruit; iar Satana şi partizanii lui au fost izgoniţi din ceruri. — The Spirit of Prophecy 1:23.

Îngerii s-au angajat în luptă. Satana voia să-L învingă pe Fiul lui Dumnezeu şi pe cei care se supuseseră voiei Sale. Însă îngerii cei buni şi credincioşi au fost învingători, iar Satana şi adepţii lui au fost alungaţi din ceruri. — Early Writings, 146. [46]

Efectele răzvrătirii

Satana era uluit de starea în care se afla acum. Fericirea i s-a dus. El privea la îngerii care, împreună cu el, fuseseră odată atât de fericiţi, dar acum erau izgoniţi din ceruri.... Acum totul părea schimbat. Feţele care reflectaseră chipul Creatorului lor erau posomorâte şi deznădăjduite. Luptă, discordie şi învinuiri reciproce, amarnice, se puteau vedea acum printre ei.... Satana priveşte acum teribilele urmări ale răzvrătirii sale. El s-a înfiorat şi s-a temut să privească în faţă viitorul şi să cugete la sfârşitul acestor lucruri.

Sosise ceasul pentru cântece pline de veselie şi bucurie, de laudă la adresa lui Dumnezeu şi a iubitului Său Fiu. Satana nu mai era în corul ceresc. El era cel care intona prima notă, iar apoi oastea îngerească i se alătura şi melodii pline de slavă răsunau în cer ca onoare adusă lui Dumnezeu şi Fiului Său scump. Însă acum, în loc de melodii de cea mai dulce muzică, la urechile marelui conducător răzvrătit ajungeau cuvinte de discordie şi de mânie.... Ceasul închinării se apropie când îngerii cei străluciţi şi sfinţi se pleacă înaintea Tatălui. El nu se va mai uni în cântarea cerească. Şi nici nu se va mai pleca în semn de reverenţă şi respect sfânt în faţa prezenţei eternului Dumnezeu....

Satana tremura văzându-şi lucrarea. Era singur, meditând la trecut, prezent şi planurile lui viitoare. Corpul lui puternic se cutremura ca datorită unei furtuni. Un înger din ceruri trecea pe acolo. L-a strigat şi l-a implorat pentru o întrevedere cu Domnul Hristos. I-a fost acordat acest lucru. Atunci el a spus Fiului lui Dumnezeu că s-a pocăit de răzvrătirea lui şi că doreşte din nou să aibă trecere înaintea lui Dumnezeu. Voia acum să ia locul [47] pe care Dumnezeu i-l rânduise înainte şi să fie sub comanda Lui înţeleaptă. Domnul Hristos a deplâns starea nenorocită a lui Satana, însă i-a spus, ca hotărâre a lui Dumnezeu, că el nu mai putea fi primit niciodată în ceruri.... Seminţele răzvrătirii erau încă în el însuşi....

Când Satana a ajuns pe deplin convins că nu exista nici o posibilitate de a fi repus în graţiile lui Dumnezeu, şi-a manifestat răutatea cu şi mai multă ură şi vehemenţă înfocată....

Deoarece nu putea avea trecere prin porţile cerului, el avea să aştepte la intrare pentru a batjocori şi a căuta ceartă cu îngerii, când aceştia intrau şi ieşeau. — The Spirit of Prophecy 1:28-30.

Crearea pământului şi a omenirii

Îngerii credincioşi deplângeau soarta acelora care le fuseseră tovarăşi la fericire şi bucurie. Pierderea lor era resimţită în ceruri. Tatăl L-a consultat pe Isus cu privire la aducerea la îndeplinire, de îndată, a planului lor de a-l crea pe om pentru a locui pământul. — The Signs of the Times, 9 ianuarie, 1879.

Cei mai strălucitori şi înălţaţi dintre fiii dimineţii au vestit ... slava [lui Hristos] la creaţiune şi au anunţat naşterea Sa cu cântece de veselie. — The Signs of the Times, 4 ianuarie, 1883.

Când Dumnezeu a făcut pământul, erau munţi, dealuri şi câmpii, iar printre ele erau răspândite râuri şi cursuri de apă. Pământul nu era o câmpie întinsă, ci monotonia peisajului era întreruptă de dealuri şi munţi, nu atât de înalţi şi colţuroşi cum sunt acum, ci uniformi şi frumoşi ca formă.... Îngerii priveau şi se bucurau [48] de lucrările frumoase şi minunate ale lui Dumnezeu. — Spiritual Gifts 3:33.

Tot cerul era bucuros şi profund interesat de crearea lumii şi a omului. Fiinţele omeneşti constituiau o societate nouă şi distinctă. — The Review and Herald, 11 februarie, 1902.

Alături de fiinţele îngereşti, familia omenească, făcută după chipul lui Dumnezeu, este cea mai nobilă dintre lucrările Sale create. — The Review and Herald, 3 decembrie, 1908.

Domnul ... îl înzestrase pe Adam cu o putere a minţii superioară oricărei creaturi vii, făcute de El. Puterile lui mintale erau doar cu puţin mai prejos decât cele ale îngerilor. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874.

De îndată ce Domnul a creat, prin Isus Hristos, lumea noastră şi i-a aşezat pe Adam şi pe Eva în grădina Eden, Satana şi-a făcut cunoscut planul de a-i face asemenea naturii sale pe tatăl şi pe mama omenirii. — The Review and Herald, 14 aprilie, 1896.

Când Domnul i-a prezentat-o pe Eva lui Adam, îngerii lui Dumnezeu au fost martori la această ceremonie. — In Heavenly Places, 203.

Această pereche fără de păcat purta veşminte care nu erau artificiale. Ei erau îmbrăcaţi cu un veşmânt de lumină şi slavă, ca acela pe care îl poartă îngerii. — The Signs of the Times, 9 ianuarie, 1879.

Dumnezeu l-a creat pe om pentru slava Lui, pentru ca, după punere la probă şi încercare, familia omenească să poată deveni una cu familia cerească. Planul lui Dumnezeu a fost acela de a repopula cerul cu familia omenească. — The S.D.A. Bible Commentary 1:1082. [49]

Locurile libere, create în cer după căderea lui Satana şi a îngerilor lui, vor fi completate de cei mântuiţi ai Domnului. — The Review and Herald, 29 mai, 1900.

Adam şi Eva în Eden

Deşi tot ce făcuse Dumnezeu era desăvârşit şi frumos şi se părea că nu lipseşte nimic pe pământul pe care îl crease El pentru a-i face pe Adam şi Eva fericiţi, totuşi, Domnul şi-a manifestat marea Sa iubire faţă de ei sădind o grădină, special pentru ei. O parte din timpul lor urma să fie petrecut cu ocupaţia plăcută de a împodobi grădina, o parte cu primirea de vizite din partea îngerilor, ascultând sfaturile lor şi o parte în meditaţie plăcută. Lucrul lor nu era obositor, ci plăcut şi înviorător. — The Signs of the Times, 9 ianuarie, 1879.

Îngerii cei sfinţi ... au dat sfaturi lui Adam şi Evei cu privire la ocupaţia lor şi, de asemenea, le-au adus la cunoştinţă despre răzvrătirea lui Satana şi căderea lui. — Spiritual Gifts 1:20.

El [Adam] stătea înaintea lui Dumnezeu în tăria bărbăţiei desăvârşite, toate organele şi facultăţile fiinţei sale fiind pe deplin dezvoltate şi în echilibru armonios; era înconjurat cu lucruri frumoase şi conversa zi de zi cu îngerii cei sfinţi. — The Spirit of Prophecy 2:88.

Legea lui Dumnezeu a existat înainte de crearea omului. Aceasta a fost adaptată la starea fiinţelor sfinte; chiar şi îngerii erau guvernaţi de către aceasta. — The Signs of the Times, 15 aprilie, 1886. [50]

Omul trebuia testat şi pus la probă şi dacă avea să treacă testul lui Dumnezeu şi să rămână credincios şi loial după prima încercare, el nu avea să mai fie asaltat continuu de ispite, ci avea să fie înălţat până la a fi egal cu îngerii, şi de atunci înainte nemuritor. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874.

Planurile lui Satana de a pricinui căderea omului

El [Satana] ... i-a informat [pe îngerii care l-au urmat] despre planurile sale de a smulge cu forţa de la Dumnezeu pe nobilul Adam şi pe tovarăşa lui Eva. Dacă ar putea, în vreun fel, să-i ademenească la neascultare, Dumnezeu ar lua măsuri prin care să poată fi iertaţi şi atunci şi el, împreună cu toţi îngerii căzuţi ar fi îndreptăţiţi să aibă parte, împreună cu ei, de îndurarea lui Dumnezeu. Dacă acest lucru dădea greş, ei urmau să se alieze cu Adam şi Eva; căci o dată ce vor fi călcat Legea lui Dumnezeu, aveau să fie supuşi mâniei lui Dumnezeu, la fel ca şi ei. Călcarea Legii de către ei avea să-i aşeze pe Adam şi Eva într-o stare de răzvrătire; şi ei se puteau uni cu Adam şi Eva pentru a lua în stăpânire Edenul şi să-l deţină, ca fiind căminul lor. Şi dacă puteau avea acces la pomul vieţii, care se afla în mijlocul grădinii, tăria lor, gândeau ei, urma să fie egală cu cea a sfinţilor îngeri şi nici chiar Dumnezeu nu-i mai putea izgoni.

Satana a avut o consfătuire cu îngerii lui cei răi. Nu toţi au fost de îndată de acord să se angajeze în această lucrare riscantă şi înfricoşătoare. Le-a spus că nu poate încredinţa nici unuia dintre ei îndeplinirea acelei lucrări; căci socotea că numai el avea înţelepciune suficientă a realiza o asemenea acţiune. El le-a cerut să se gândească la lucrul acesta cât timp el avea să se retragă de la ei pentru a-şi elabora în amănunt planurile.... [51]

Satana a plecat să-şi elaboreze în amănunt planurile care aveau să asigure căderea lui Adam şi a Evei. El se înfiora la gândul că avea să azvârle în nenorocirea şi remuşcarea pe care el însuşi le îndura şi perechea cea sfântă şi fericită. Părea că este într-o stare de nehotărâre; odată ferm şi hotărât, apoi ezitând şi şovăind.

Îngerii lui îl căutau pe el, conducătorul, pentru a-i aduce la cunoştinţă decizia lor. Se vor uni cu el în planurile lui şi aveau să poarte împreună cu el răspunderea şi să suporte consecinţele.

Satana s-a debarasat de simţămintele de disperare şi slăbiciune şi, în calitate de conducător al lor, s-a întărit pentru a apărea neînfricat şi a face tot ce-i sta în putere pentru a sfida autoritatea lui Dumnezeu şi a Fiului Său. — The Spirit of Prophecy 1:31-33.

Satana a declarat că avea să dovedească lumilor pe care le-a creat Dumnezeu şi fiinţelor cereşti că a ţine Legea lui Dumnezeu este un lucru imposibil. — The Review and Herald, 3 septembrie, 1901.

Dumnezeu a adunat oştirea îngerilor spre a lua măsuri pentru a preîntâmpina răul care ameninţa. S-a hotărât în sfatul ceresc ca îngeri să meargă în Eden şi să-l avertizeze pe Adam cu privire la pericolul din partea vrăjmaşului. De îndată, doi îngeri s-au grăbit să meargă la primii noştri părinţi. — The Signs of the Times, 16 ianuarie, 1879.

Solii cereşti le-au prezentat [lui Adam şi Evei] istoria căderii lui Satana şi planurile sale ascunse, făcute pentru distrugerea lor, desfăşurând mai pe deplin natura guvernării divine, pe care prinţul răului a încercat să o răstoarne....

Îngerii i-au avertizat să fie în gardă împotriva şiretlicurilor lui Satana; căci eforturile sale pentru a-i prinde în cursă aveau [52] să fie neobosite. Cât timp aveau să fie ascultători de Dumnezeu, Satana nu le putea face nici un rău; căci, dacă avea să fie nevoie, toţi îngerii din ceruri aveau să fie trimişi în ajutorul lor. Dacă ei aveau să-i respingă cu fermitate primele lui insinuări, puteau fi tot aşa de în siguranţă ca şi solii cereşti. Însă dacă aveau să cedeze o singură dată ispitei, natura lor avea să ajungă atât de coruptă, încât ei nu mai puteau să aibă putere în ei înşişi şi nici dorinţa de a se împotrivi lui Satana. — Patriarchs and Prophets, 52, 53.

Îngerii i-au atras atenţia Evei să nu se despartă de soţ, în ocupaţia ei, căci putea ajunge în legătură cu acest vrăjmaş căzut. Dacă erau despărţiţi unul de celălalt, ei aveau să fie în pericol mai mare decât dacă erau împreună. Îngerii i-au însărcinat să urmeze îndeaproape sfaturile pe care Dumnezeu le-a dat cu privire la pomul cunoştinţei; căci dacă erau în mod desăvârşit ascultători, erau în siguranţă, şi acest vrăjmaş căzut putea avea acces la ei doar la pomul cunoştinţei binelui şi răului.

Adam şi Eva i-au asigurat pe îngeri că nu vor călca niciodată porunca expresă a lui Dumnezeu şi că plăcerea lor cea mai mare era de a face voia Sa. Îngerii s-au unit cu Adam şi Eva în melodii sfinte de muzică armonioasă; şi, în timp ce cântecele lor răsunau din Edenul cel fericit, Satana a auzit sunetele melodiilor lor de adorare plină de bucurie a Tatălui şi a Fiului. Iar când le-a auzit, invidia, ura şi răutatea lui au crescut şi şi-a exprimat dorinţa puternică ca adepţii lui să-i incite [pe Adam şi Eva] la neascultare. — The Spirit of Prophecy 1:34, 35. [53]

Satana îi vorbeşte Evei printr-un şarpe

Pentru a-şi aduce la îndeplinire lucrarea fără a fi recunoscut, Satana a ales să folosească şarpele ca medium — o deghizare bine adaptată scopului său de a înşela. Şarpele era atunci una din cele mai înţelepte şi frumoase creaturi de pe pământ. Avea aripi şi în timp ce zbura prin aer avea o înfăţişare de o strălucire orbitoare, având culoarea şi strălucirea aurului şlefuit. — Patriarchs and Prophets, 53.

Eva a plecat de lângă soţul ei, privind lucrurile frumoase ale creaţiunii lui Dumnezeu, delectându-şi simţurile cu miresmele şi culorile florilor şi cu frumuseţea pomilor şi a arbuştilor. Ea se gândea la restricţia pe care a pus-o Dumnezeu asupra lor cu privire la pomul cunoştinţei. Era mulţumită de frumuseţile şi darurile îmbelşugate cu care îi înzestrase Dumnezeu pentru satisfacerea tuturor nevoilor lor. Toate acestea, îşi spunea ea, Dumnezeu ni le-a dat pentru a ne bucura. Toate sunt ale noastre, căci Dumnezeu a zis: „Puteţi să mâncaţi după plăcere din orice pom din grădină; dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi”.

Eva se îndrepta agale spre pomul interzis şi i-a fost stârnită curiozitatea de a şti în ce fel putea fi moartea ascunsă în acest pom atrăgător. Ea a fost surprinsă să audă nedumeririle ei preluate şi repetate de un glas ciudat: „Oare a zis Dumnezeu cu adevărat să nu mâncaţi din toţi pomii din grădină?” Eva nu a fost conştientă că şi-a dezvăluit gândurile discutând cu sine însăşi cu voce tare, de aceea a fost foarte uimită să audă nedumeririle ei repetate de un şarpe. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874.

Satana a abordat-o pe Eva care îşi punea aceste întrebări, prin cuvinte dulci şi plăcute. Ea a fost surprinsă să audă un şarpe [54] vorbind. El i-a ridicat în slăvi frumuseţea şi drăgălăşenia neîntrecută, ceea ce nu a displăcut Evei.

Eva a fost ademenită, linguşită. — The Spirit of Prophecy 1:35, 36.

Ea [Eva] socotea că şarpele îi cunoştea cu adevărat gândurile şi că el trebuie să fie foarte înţelept. Ea i-a răspuns: „Putem mânca din rodul tuturor pomilor din grădină. Dar despre rodul pomului din mijlocul grădinii, Dumnezeu a spus: «Să nu mâncaţi din el şi nici să nu vă atingeţi de el, ca să nu muriţi.» Atunci şarpele a zis femeii: «Hotărât că nu veţi muri; dar Dumnezeu ştie că, în ziua când veţi mânca din el, vi se vor deschide ochii şi veţi fi ca Dumnezeu, cunoscând binele şi răul».” [Geneza 3, 2-5]

Aici tatăl minciunilor şi-a prezentat susţinerea în directă contradicţie faţă de cuvântul cel lămurit al lui Dumnezeu. Satana a asigurat-o pe Eva că a fost creată nemuritoare şi că nu era posibil ca ea să moară. I-a spus, de asemenea, că Dumnezeu ştia că, dacă ei aveau să mănânce din pomul cunoştinţei, priceperea lor avea să fie luminată, extinsă şi înnobilată, devenind egali cu El.... Eva a considerat cuvântarea şarpelui foarte înţeleaptă.... Ea a privit cu o dorinţă înfocată spre pomul încărcat cu roade, care păreau foarte delicioase. Şarpele mânca din rodul acestuia cu vădită delectare.

Eva a exagerat cuvintele poruncii lui Dumnezeu. El îi spusese lui Adam şi Evei: „Dar din pomul cunoştinţei binelui şi răului să nu mâncaţi, căci în ziua când veţi mânca din el, veţi muri negreşit”. În disputa ei cu şarpele, Eva a adăugat propoziţia: „Nici să nu-l atingeţi, ca să nu muriţi”. Aici a fost văzută şiretenia şarpelui. Această declaraţie a Evei l-a pus în avantaj. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874. [55]

Luând din acest pom, el [Satana] le-a declarat că ei aveau să atingă o sferă a existenţei mai înaltă şi vor intra într-un câmp mai vast al cunoştinţei. El însuşi mâncase din fructul interzis şi ca urmare a dobândit puterea vorbirii. Şi a insinuat că, din gelozie, Domnul dorea ca acest lucru să le fie oprit, pentru ca ei să nu poată fi înălţaţi spre a fi egali cu El Însuşi. — Patriarchs and Prophets, 54.

Curiozitatea Evei a fost stârnită. În loc de a fugi din acel loc, ea asculta cum vorbeşte un şarpe. Nu i-a trecut prin minte că acesta poate fi vrăjmaşul cel căzut, care folosea şarpele ca medium. — The Spirit of Prophecy 1:36.

Cu cât interes privea întregul univers conflictul care avea să decidă poziţia lui Adam şi a Evei. Cu câtă atenţie ascultau îngerii cuvintele lui Satana, cel în care şi-a avut originea păcatul, cum acesta îşi aşeza propriile idei mai presus de poruncile lui Dumnezeu şi căuta să facă fără nici un efect Legea lui Dumnezeu prin motivaţia lui înşelătoare! Cât de nerăbdători erau să vadă dacă perechea sfântă avea să fie amăgită de ispititor şi să cedeze vicleşugurilor sale....

Satana L-a prezentat pe Dumnezeu ca înşelător, ca unul care vrea să reţină de la creaturile Sale beneficiul celui mai măreţ dar al Său. Îngerii au auzit cu durere şi uluire declaraţia lui cu privire la caracterul lui Dumnezeu, în care Satana L-a reprezentat ca posedând însuşirile lui îngrozitoare; însă Eva nu a fost şocată sau cuprinsă de oroare, în timp ce auzea cum Dumnezeul cel sfânt şi atotputernic era acuzat pe nedrept.... Dacă şi-ar fi amintit toate dovezile dragostei Sale, dacă ar fi fugit la soţul ei, ar fi putut fi [56] salvată de ispitirea cea subtilă a celui rău. — The Signs of the Times, 12 mai, 1890.

Ispititorul a luat fructul şi i l-a dat Evei. Ea l-a luat în mână. Ei bine, spunea ispititorul, ţi-a fost interzis chiar să-l atingi, ca să nu mori. El i-a spus că, mâncând din acesta, nu va avea simţământul morţii şi de a fi comis răul în mai mare măsură decât dacă doar ar fi atins sau mânuit fructul. Eva a fost încurajată, deoarece ea nu simţea semnele imediate ale neplăcerii lui Dumnezeu. Ea considera cuvintele ispititorului ca fiind înţelepte şi corecte. A mâncat şi a fost încântată de fruct. Părea delicios gustului ei şi şi-a imaginat că s-au produs în ea însăşi efectele minunate ale consumării acelui fruct. — The Spirit of Prophecy 1:38.

Nu a fost nimic otrăvitor în fructul cunoştinţei, în sine, nimic ce putea provoca moartea, mâncând din el. Pomul fusese aşezat în grădină pentru a le testa loialitatea faţă de Dumnezeu. — The Signs of the Times, 13 februarie, 1896.

Eva mănâncă fructul şi îl ispiteşte şi pe Adam

Eva a mâncat şi şi-a închipuit că simte senzaţia unei vieţi noi şi mai înalte.... Ea nu a simţit efectele rele ale fructului, nimic ce putea fi interpretat ca însemnând moarte, ci, aşa cum spusese şarpele, o senzaţie dătătoare de plăcere, şi ea îşi imagina că era ceea ce simţeau îngerii. — Testimonies for the Church 3:72.

Ea a luat atunci fructul, a mâncat şi şi-a închipuit că simte puterea însufleţitoare a unei existenţe noi şi înalte, ca urmare a influenţei antrenante a pomului oprit. Ea se afla într-o încântare [57] ciudată şi nenaturală, în timp ce îl căuta pe soţul ei, având în mână fructul oprit. Ea i-a povestit cuvântarea înţeleaptă a şarpelui şi a vrut să-l conducă de îndată la pomul cunoştinţei. I-a spus că ea a mâncat din fruct şi că, în loc de a avea vreun simţământ al morţii, a avut simţământul unei influenţe plăcute, însufleţitoare. De îndată ce şi-a dovedit neascultarea, Eva a devenit un medium puternic, prin care să se producă căderea soţului ei. — The Spirit of Prophecy 1:38, 39.

O expresie de tristeţe a cuprins faţa lui Adam. El părea uluit şi alarmat. La cuvintele Evei, el a răspuns că acesta trebuie să fie vrăjmaşul despre care îi avertizase Dumnezeu; şi că, în virtutea sentinţei divine, ea trebuia să moară. Ca răspuns, ea l-a îndemnat să mănânce şi el, repetându-i cuvintele şarpelui, şi anume că nu vor muri. Eva a susţinut că acest lucru trebuie să fie adevărat, din moment ce nu simţea nici o dovadă a neplăcerii lui Dumnezeu....

Adam a înţeles că tovarăşa lui a călcat porunca lui Dumnezeu şi nu a ţinut seama de unica interdicţie care le fusese pusă ca test al credincioşiei şi dragostei lor. În mintea lui era o luptă teribilă. A plâns cu amar că o lăsase pe Eva să se îndepărteze de el. Dar acum fapta era comisă; trebuia să fie despărţit de cea a cărei companie fusese bucuria lui. Cum ar fi suportat aceasta? S-a hotărât să-i împărtăşească soarta. La urma urmei, s-a gândit el, oare nu e posibil să fie adevărate cuvintele şarpelui cel înţelept? Eva era în faţa lui, la fel de frumoasă şi, în aparenţă, la fel de inocentă ca înaintea acestui act al neascultării. Ea a exprimat o şi mai mare dragoste pentru el decât înainte. Nu vedea la ea nici un semn al morţii şi s-a decis să înfrunte consecinţele. A luat fructul şi l-a mâncat repede. [58]

După păcătuire, Adam şi-a închipuit la început că trece într-o stare mai înaltă a existenţei. Însă curând, gândul păcatului său l-a umplut de groază. Aerul, care până atunci avusese o temperatură blândă şi uniformă, părea că îngheaţă perechea vinovată. Dragostea şi pacea lor s-au dus şi în locul acestora au avut simţământul păcatului, al spaimei faţă de viitor, al goliciunii sufleteşti. — Patriarchs and Prophets, 56, 57.

Satana tresălta datorită succesului său. El o ispitise pe femeie ca să nu aibă încredere în Dumnezeu, să pună la îndoială înţelepciunea Sa şi să caute să pătrundă în planurile Lui atotînţelepte. Şi prin ea, el a provocat şi înfrângerea lui Adam, care, datorită iubirii sale pentru Eva, nu s-a supus poruncii lui Dumnezeu şi a căzut împreună cu ea. — The Spirit of Prophecy 1:42.

Satana, îngerul căzut, declarase că nici un om nu poate ţine Legea lui Dumnezeu şi el arăta spre neascultarea lui Adam, ca dovadă a faptului că declaraţia lui fusese adevărată. — The Signs of the Times, 10 aprilie, 1893.

Satana ... se fălea cu îngâmfare că lumea pe care o crease Dumnezeu era în stăpânirea lui. Învingându-l pe Adam, monarhul lumii, câştigase neamul omenesc ca suspus al său, iar acum trebuia să intre în posesia Edenului şi să facă din acesta cartierul său general. Aici urma să-şi stabilească tronul şi să fie regele lumii. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874. [59]

Sfatul păcii

Vestea căderii omului s-a răspândit în ceruri — toate harpele au amuţit. Îngerii şi-au aruncat coroanele de pe cap de durere. Tot cerul era în mişcare. — The Spirit of Prophecy 1:42.

S-a ţinut un consiliu pentru a se decide ce trebuie făcut cu perechea vinovată. — Spiritual Gifts 3:44.

Îngrijorarea îngerilor părea să fie tot mai mare, în timp ce Domnul Isus discuta cu Tatăl Său. De trei ori, El a fost învăluit în lumina plină de slavă din jurul Tatălui, iar a treia oară când a ieşit de la Tatăl, Persoana Lui a putut fi văzută.... Atunci El a făcut cunoscut oştirii îngereşti că s-a întocmit o cale de scăpare pentru omul pierdut. Le-a spus că a stăruit de Tatăl Său şi S-a oferit să-şi dea viaţa ca preţ de răscumpărare, luând sentinţa morţii asupra Sa, pentru ca prin El omul să poată găsi iertare....

La început, îngerii nu s-au putut bucura; căci Comandantul lor nu le-a ascuns nimic, ci le-a deschis în faţă planul de mântuire. Domnul Isus le-a spus că El ... avea să părăsească toată slava Sa din ceruri, că avea să meargă pe pământ ca om, să se umilească şi că, în cele din urmă, după ce Îşi va îndeplini misiunea de învăţător, avea să fie dat în mâinile oamenilor şi să îndure aproape toate cruzimile şi suferinţele pe care Satana şi îngerii lui îi puteau inspira pe oameni să le facă; că avea să moară de cea mai crudă moarte, atârnat între cer şi pământ, ca un păcătos vinovat; că avea să sufere ore îngrozitoare de agonie, la care nici măcar îngerii [60] nu puteau privi, ci aveau să-şi acopere feţele spre a nu vedea....

Îngerii s-au prosternat înaintea Lui. Ei şi-au oferit viaţa lor. Domnul Isus a spus că prin moartea Sa avea să-i salveze pe mulţi; că moartea unui înger nu putea plăti ceea ce se datora.

Doar viaţa Lui putea fi acceptată de Tatăl, ca preţ de răscumpărare pentru om. — Early Writings, 149, 150.

Îngerii s-au temut că ei [Adam şi Eva] aveau să pună mâna şi să mănânce din pomul vieţii şi să fie păcătoşi nemuritori. Însă Dumnezeu a spus că îi va alunga pe cei ce au păcătuit din grădină. De îndată, îngerii au primit însărcinarea de a păzi drumul spre pomul vieţii. — Spiritual Gifts 1:22.

Îngerii care au fost rânduiţi să-l păzească pe Adam în căminul său din Eden înainte de păcătuirea sa şi izgonirea sa din Paradis au fost rânduiţi acum să păzească porţile Paradisului şi drumul spre pomul vieţii. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874.

Când şi-au dat seama cât de înălţată şi sacră este Legea lui Dumnezeu, a cărei încălcare făcea necesar un sacrificiu atât de costisitor pentru a-i salva pe ei şi urmaşii lor de la ruină totală, Adam şi Eva au cerut stăruitor să moară ei sau să fie lăsaţi ei şi urmaşii lor să îndure pedeapsa pentru călcarea lor de Lege, iar preaiubitul Fiu al lui Dumnezeu să nu facă acest mare sacrificiu....

Adam a fost informat că viaţa unui înger nu putea plăti pentru păcat. Legea lui Iehova, temelia guvernării Sale în ceruri şi pe pământ, era tot atât de sfântă ca şi Dumnezeu Însuşi; şi din acest motiv, viaţa unui înger nu putea fi acceptată ca jertfă pentru [61] călcarea Legii.... Tatăl nu putea desfiinţa sau schimba nici măcar un singur precept al Legii Sale pentru a veni în întâmpinarea omului în starea sa căzută. Însă Fiul lui Dumnezeu, care, la unison cu Tatăl îl crease pe om, putea face ispăşire pentru om, care era acceptată de Dumnezeu....

Când Adam, în conformitate cu instrucţiunile speciale ale lui Dumnezeu, a adus o jertfă pentru păcat, a participat la cea mai dureroasă ceremonie de până atunci. Mâna sa a trebuit să se ridice pentru a lua viaţa, pe care numai Dumnezeu o putea da, aducând astfel o jertfă pentru păcat. A fost pentru prima dată când a văzut moarte. Şi cum privea la victima însângerată care se zbătea în agonia morţii, prin credinţă, L-a văzut, în viitor, pe Fiul lui Dumnezeu, pe care Îl prefigura această jertfă. — The Spirit of Prophecy 1:50-53.

Adam şi Eva izgoniţi din Eden

Ei [Adam şi Eva] au fost informaţi că îşi vor pierde căminul din Eden.... Nu era sigur pentru ei să rămână în grădina Edenului, pentru ca nu cumva, în starea lor de păcat, să aibă acces la pomul vieţii. — The Spirit of Prophecy 1:44.

Ei [Adam şi Eva] au implorat cu stăruinţă să poată rămâne în căminul inocenţei şi bucuriei lor. Au mărturisit că şi-au pierdut orice drept în acel lăcaş fericit, dar s-au angajat ca în viitor să acorde o ascultare strictă faţă de Dumnezeu. Li s-a spus că natura lor a devenit prea stricată prin păcat; că li s-a micşorat puterea de a se împotrivi răului şi au deschis calea ca Satana să aibă mai uşor acces la ei. În inocenţa lor, ei au cedat ispitei; iar acum, în această stare de vinovăţie conştientă, aveau să aibă mai puţină putere de a-şi menţine integritatea. [62]

În umilinţă şi cu tristeţe de nedescris, ei şi-au luat rămas bun de la căminul lor cel frumos şi s-au dus să locuiască pe pământ, asupra căruia zăcea blestemul păcatului. — Patriarchs and Prophets, 61.

Îngeri sfinţi au fost trimişi să alunge perechea neascultătoare din grădină, în timp ce alţi îngeri păzeau drumul la pomul vieţii. Fiecare dintre aceşti îngeri puternici aveau în mâna dreaptă o sabie învăpăiată. — Spiritual Gifts 3:45.

Îngeri puternici, cu raze de lumină, ce reprezentau săbiile înfocate care erau îndreptate în toate direcţiile, au fost aşezaţi ca santinele, pentru a păzi drumul spre pomul vieţii de apropierea lui Satana şi a perechii vinovate. — The Review and Herald, 24 februarie, 1874.

Planul bine studiat al lui Satana a fost ca Adam şi Eva să nu asculte de Dumnezeu, să aibă parte de dezaprobarea Lui şi apoi să ia din pomul vieţii, ca să poată perpetua o viaţă de păcat. Însă îngeri sfinţi au fost trimişi să le împiedice drumul la pomul vieţii. În jurul acestor îngeri luminau raze de lumină în toate direcţiile, ceea ce dădea înfăţişarea de săbii învăpăiate. — The Spirit of Prophecy 1:44.

După cădere, Satana a poruncit îngerilor săi să facă toate eforturile cu putinţă pentru a încuraja credinţa în nemurirea naturală a omului; şi dacă aveau să-i determine pe oameni să accepte această eroare, ei aveau să-i facă să tragă concluzia că păcătosul va trăi în nenorocire veşnică. — The Spirit of Prophecy 4:354. [63]

Capitolul 6 — Lucrarea îngerilor înainte şi după potopul lui Noe

Planul de mântuire, explicat mai departe

Îngerii au menţinut legătura cu Adam după căderea sa şi l-au informat cu privire la planul de mântuire şi cu privire la faptul că neamul omenesc nu era în afara posibilităţii de a fi salvat. — Spiritual Gifts 3:52.

Îngerii i-au adus la cunoştinţă lui Adam că, având în vedere că păcătuirea sa a adus moartea şi nenorocirea, viaţa şi nemurirea aveau să fie asigurate prin sacrificiul Domnului Isus Hristos. — The Spirit of Prophecy 1:51.

Grădina Edenului a rămas pe pământ mult timp după ce omul a fost izgonit de pe frumoasele ei alei. Neamului omenesc căzut i-a fost permis mult timp să privească spre căminul inocenţei, numai că intrarea le era oprită de îngerii păzitori. — Patriarchs and Prophets, 62.

Închinare la poarta păzită de heruvimi

La poarta păzită de heruvimi a Paradisului a fost descoperită slava Domnului şi aici au venit cei dintâi închinători. Aici şi-au [64] adus Cain şi Abel primele lor jertfe, iar Dumnezeu a coborât ca să comunice cu ei.

Scepticismul nu putea tăgădui existenţa Edenului, în timp ce acesta era la vedere, având intrarea îngrădită de îngerii păzitori. Ordinea creaţiunii, grădina în sine, istoria celor doi pomi ai săi atât de strâns legaţi de destinul omului, constituiau lucruri de necontestat. Iar existenţa şi autoritatea lui Dumnezeu, obligativitatea Legii Sale, erau adevăruri pe care cu greu le puteau pune la îndoială atâta timp cât Adam era printre ei. — Patriarchs and Prophets, 83, 84.

[Cain şi Abel] fuseseră instruiţi cu privire la măsurile luate pentru salvarea neamului omenesc. Li s-a cerut să aducă la îndeplinire o rânduială care să denote o ascultare umilă, care să arate respectul lor faţă de Dumnezeu şi dependenţa de Mântuitorul cel făgăduit, prin jertfirea celor dintâi născuţi ai turmei, pe care, cu solemnitate, să-i aducă, împreună cu sângele, ca o ardere de tot lui Dumnezeu....

El [Cain] nu voia să urmeze cu stricteţe planul ascultării şi să caute un miel pe care să-l aducă jertfă împreună cu roadele pământului. El a luat numai roadele pământului şi a nesocotit cerinţa lui Dumnezeu.... Abel l-a sfătuit pe fratele lui să nu vină înaintea Domnului fără sângele jertfei. Cain, fiind mai mare, nu a vrut să asculte de fratele lui....

Abel a adus jertfă din întâii-născuţi ai turmei, din cei mai graşi, aşa cum a poruncit Dumnezeu; şi, cu credinţă deplină în Mesia care avea să vină şi cu respect umil, el şi-a adus jertfa. Dumnezeu a privit bine spre jertfa lui. O flacără fulgeră din ceruri şi mistuie jertfa lui Abel. Cain nu vede manifestarea faptului că şi jertfa lui a fost acceptată. Se mânie pe Domnul şi pe fratele lui. Domnul trimite un înger la Cain ca să discute cu el. [65]

Îngerul îl întreabă care este motivul mâniei sale şi îi spune că, dacă face binele şi urmează îndrumările date de Dumnezeu, El îl va primi şi va privi bine spre jertfa lui. Dar, dacă nu se supune în umilinţă rânduielilor lui Dumnezeu, nu Îl crede şi nu Îl ascultă, El nu îi poate accepta jertfa. Îngerul îi spune lui Cain că nu a fost nedreptate din partea lui Dumnezeu sau părtinire dovedită faţă de Abel; ci, din cauza păcatului său şi a neascultării sale de porunca expresă a lui Dumnezeu, El nu a putut accepta jertfa lui — şi că, dacă face bine, va fi primit de Dumnezeu.... Însă nici după ce a fost cu atâta credincioşie instruit, Cain nu s-a pocăit.... În gelozia şi ura lui, el se ceartă cu Abel şi îi adresează ocără.... În timp ce Abel susţine şi îndreptăţeşte planul lui Dumnezeu, Cain se înfurie, iar mânia lui creşte şi izbucneşte împotriva lui Abel până când, în furia lui, îl ucide. — Spiritual Gifts 3:47-49.

Adam şi îngerii au dat îndrumări antediluvienilor

Avantajele de care s-au bucurat oamenii acelui veac [înainte de potop] de a dobândi cunoştinţe despre Dumnezeu prin lucrările Sale nu au mai fost niciodată disponibile de atunci. Şi departe de a fi un veac de întunecime spirituală, acela a fost un veac de o măreaţă lumină. Toată lumea avea ocazia de a primi învăţături de la Adam, iar cei care se temeau de Domnul aveau, de asemenea, ca învăţători ai lor pe Domnul Hristos şi pe îngeri. — Patriarchs and Prophets, 83.

Oamenii au trăit aproape o mie de ani în acele zile [înainte de potop], iar îngerii veneau la ei cu învăţături direct de la Domnul Hristos. — Selected Messages 1:230. [66]

Enoh

Enoh a auzit din gura lui Adam povestea tristă a căderii în păcat, cât şi minunata relatare despre harul acordat de Dumnezeu prin darul Fiului Său, ca Mântuitor al lumii. El a crezut şi s-a bizuit pe făgăduinţa dată. Enoh a fost un bărbat sfânt. El L-a servit pe Dumnezeu cu o inimă neîmpărţită. El era conştient de stricăciunea familiei omeneşti şi s-a despărţit de urmaşii lui Cain şi i-a mustrat pentru marea lor nelegiuire.... Sufletul lui era întristat văzând cum zi de zi călcau în picioare autoritatea lui Dumnezeu.... El s-a decis să se despartă de ei şi să petreacă mai mult timp singur, în meditaţie şi rugăciune. El stătea în aşteptare înaintea lui Dumnezeu şi se ruga să cunoască cât mai bine voia Lui, ca să o poată aduce la îndeplinire. Dumnezeu a comunicat cu Enoh prin îngerii Lui şi i-a dat învăţături divine. El i-a făcut cunoscut că nu va îndura la nesfârşit răzvrătirea omului şi că avea în plan să nimicească neamul cel păcătos printr-un potop de ape, care avea să vină pe pământ.

Domnul i-a prezentat mai îndeaproape lui Enoh planul mântuirii şi, prin Spiritul profeţiei, l-a dus în decursul generaţiilor care aveau să trăiască după potop, arătându-i marile evenimente legate de cea de-a doua venire a Domnului Hristos şi sfârşitul lumii.

Enoh era preocupat de starea celor ce mor. I se părea că şi cei neprihăniţi şi cei nelegiuiţi se întorc în ţărână deopotrivă şi că acesta le este sfârşitul. El nu putea vedea viaţa celor drepţi dincolo de mormânt. În viziune profetică, el a primit învăţături cu privire la Fiul lui Dumnezeu, care avea să moară ca jertfă pentru om şi i-a fost arătată venirea Domnului Hristos pe norii cerului, însoţit de oastea cerească, pentru a da viaţă celor neprihăniţi dintre cei morţi şi să-i elibereze din mormintele lor....

Enoh a relatat cu credincioşie oamenilor tot ce-i fusese [67] descoperit prin Spiritul profeţiei. Unii au crezut cuvintele sale şi s-au întors de la nelegiuirea lor, temându-se de Domnul şi aducându-I închinare. — The Signs of the Times, 20 februarie, 1879.

El [Enoh] căuta să aibă anumite momente în care să fie singur şi nu dorea să fie găsit de oameni, pentru că ei îi întrerupeau meditaţia sfântă şi comuniunea lui cu Dumnezeu. El nu se retrăgea întotdeauna din societatea acelora care îl iubeau şi ascultau cuvintele lui înţelepte; şi nici nu se separa cu totul de cei stricaţi. El se întâlnea şi cu cei buni, şi cu cei răi, în anumite momente stabilite, şi se străduia să-i întoarcă pe cei răi de la calea lor cea rea. — Spiritual Gifts 3:56.

Enoh se apropia tot mai mult de cer, în timp ce era în comuniune cu Dumnezeu.... Domnul îl iubea pe Enoh, pentru că el Îl urma cu credincioşie şi hotărâre şi ura nedreptatea şi căuta cu stăruinţă o mai desăvârşită cunoaştere a voii Sale, pentru ca să o poată aduce la îndeplinire. El tânjea de dorul de a fi mai aproape de Dumnezeu, de care se temea, pe care Îl respecta şi adora. Domnul nu avea să îngăduie ca Enoh să moară ca toţi ceilalţi oameni, ci i-a trimis pe îngerii Săi să-l ia la cer, fără ca să vadă moartea. În prezenţa celor neprihăniţi şi nelegiuiţi, Enoh a fost luat din mijlocul lor. Cei care îl iubeau au gândit că poate Dumnezeu l-a lăsat în vreunul din locurile în care obişnuia să se retragă; însă după ce l-au căutat cu stăruinţă şi nu l-au găsit, au raportat că nu era în acele locuri, căci îl luase Domnul. — The Signs of the Times, 20 februarie, 1879. [68]

Carele de foc ale Domnului au fost trimise pentru bărbatul Lui cel sfânt şi el a fost dus la cer. — The Review and Herald, 19 aprilie, 1870.

Domnul mi-a dat o viziune despre celelalte lumi. Mi-au fost date aripi şi un înger m-a însoţit din cetate până într-un loc care era strălucitor şi plin de slavă.... Apoi, am fost luată într-o lume care avea şapte luni [astre, n.tr.]. Acolo, l-am văzut pe bătrânul şi bunul Enoh, care fusese răpit la cer. În mâna Sa dreaptă avea o ramură minunată de palmier, pe ale cărei frunze, pe fiecare dintre ele, era scris: „Biruinţă”. Pe capul său era o ghirlandă albă, de o strălucire ce-ţi lua ochii, cu frunze, iar în mijlocul fiecărei frunze era scris „Curăţie”; în jurul ghirlandei erau pietre preţioase, de diferite culori, care străluceau mai tare ca stelele şi reflectau asupra literelor, mărindu-le strălucirea. În partea din spate a capului său era un arc, unde se închidea ghirlanda şi pe acel arc era scris „Sfinţenie”. Deasupra ghirlandei era o coroană minunată, care strălucea mai tare ca soarele. L-am întrebat dacă acela era locul unde a fost dus când a fost luat de pe pământ. El mi-a spus: „Nu; ci cetatea este căminul meu, aici am venit în vizită”. — Early Writings, 39, 40.

Enoh reprezintă pe aceia care vor rămâne pe pământ şi vor fi mutaţi la cer fără să vadă moartea. El reprezintă acea mulţime care va trăi în primejdiile zilelor din urmă şi se va împotrivi stricăciunii, răutăţii, păcatului şi nedreptăţii şi totuşi va rămâne nepătată. Şi noi putem fi ca Enoh. S-au luat măsuri în favoarea noastră.... Îngeri ai lui Dumnezeu, care excelează în putere, sunt trimişi să slujească în sprijinul acelora care vor fi moştenitori ai mântuirii. Aceşti îngeri, când văd că noi facem tot ce ne stă în putere pentru a fi biruitori, îşi vor face partea lor, iar lumina lor va străluci în jurul nostru, îndepărtând influenţa îngerilor răi, care ne [69] înconjoară, şi ei vor face în jurul nostru o fortificaţie ca un zid de foc. — The Review and Herald, 19 aprilie, 1870.

Noe

Cei care au trăit în zilele lui Noe şi Avraam semănau mai mult cu îngerii, ca formă, farmec şi tărie. Însă fiecare generaţie ce urma era tot mai slabă. — Spiritual Gifts 1:69.

Cu mai mult de o sută de ani înainte de potop, Domnul a trimis un înger la credinciosul Noe pentru a-i aduce la cunoştinţă că El nu va mai avea îndurare pentru acel neam stricat. Însă El nu voia ca ei să fie în necunoştinţă de planul Său. El avea să-i dea îndrumări lui Noe şi să-l facă un propovăduitor credincios, care să avertizeze lumea de distrugerea care urma să vină, astfel ca locuitorii pământului să nu aibă scuză....

Îngerii au fost trimişi să adune din pădure şi din câmp animalele pe care le crease Dumnezeu. — The Spirit of Prophecy 1:69, 72.

Îngerii au mers înaintea acestor animale şi ele i-au urmat două câte două, parte bărbătească şi parte femeiască, iar din cele curate câte şapte perechi. — Spiritual Gifts 3:67.

Totul era acum gata pentru închiderea corăbiei, lucru pe care Noe nu-l putea face din interior. Un înger a fost văzut de către mulţimea batjocoritoare, coborând din cer, îmbrăcat într-o strălucire ca cea a fulgerului. El a închis uşa cea masivă pe dinafară şi apoi şi-a reluat zborul înapoi la ceruri. — The Spirit of Prophecy 1:72.

Potopul vine

Fără să ţină seama de solemna manifestare a puterii lui Dumnezeu, [70] la care ei [antediluvienii] au fost martori — felul neobişnuit în care animalele au părăsit pădurile şi câmpiile şi s-au dus în corabie şi îngerul lui Dumnezeu, îmbrăcat în strălucire şi cu o înfăţişare înfricoşătoare, coborând din cer şi închizând uşa — ei şi-au împietrit inimile şi au continuat să chefuiască şi să se distreze, în ciuda manifestărilor vădite ale puterii divine. Însă în ziua a opta, cerul s-a întunecat.... Ploaia a coborât din nori peste ei. Aceasta era ceva ce ei nu mai văzuseră niciodată.... Furtuna creştea în tărie până ce se părea că apa vine din ceruri în torente puternice.... Jeturi de apă ţâşneau din pământ cu o forţă de nedescris, aruncând stânci masive la sute de picioare în aer, pentru ca apoi să fie îngropate în pământ....

Violenţa furtunii a crescut, elementele dezlănţuite ale naturii amestecându-se cu vaietele oamenilor care au dispreţuit autoritatea lui Dumnezeu. Copaci, clădiri, stânci şi bucăţi din pământ erau aruncate în toate direcţiile. Spaima oamenilor şi a animalelor era dincolo de orice putinţă de a fi descrisă. Chiar şi Satana, care era silit să stea în mijlocul elementelor dezlănţuite ale naturii s-a temut pentru propria lui existenţă....

Îngeri care excelează în putere au călăuzit corabia şi au ferit-o de rele. Fiecare clipă din timpul acelei furtuni înfricoşătoare, ce a durat patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi, în care corabia a fost păstrată în siguranţă, a constituit o minune a puterii Celui atotoputernic. — The Spirit of Prophecy 1:73, 75. [71]

După potop

Noe şi familia lui priveau cu nerăbdare cum scădeau apele. El dorea să poată merge iarăşi pe pământ. A trimis un corb care s-a dus şi s-a întors la corabie. El n-a putut obţine informaţia pe care a dorit-o şi a trimis şi un porumbel care, negăsind unde să se oprească, s-a întors şi el la corabie. După şapte zile, a trimis din nou porumbelul şi când, la întoarcerea acestuia, au văzut frunza de măslin în ciocul lui, a fost mare bucurie în familia celor opt persoane care fuseseră închise în acea corabie atât de mult timp. Din nou, un înger coboară şi deschide uşa corăbiei. Noe putea da la o parte acoperişul acesteia, dar nu putea deschide uşa pe care Dumnezeu o închisese. Dumnezeu i-a vorbit lui Noe prin îngerul care a deschis uşa, poruncindu-i familiei lui să iasă afară din corabie şi să ia cu ei toate fiinţele dinăuntrul acestei....

După ce a ieşit din corabie, Noe a privit la animalele puternice şi feroce pe care le-a scos afară din corabie şi apoi la familia sa care număra opt persoane şi s-a înspăimântat că vor fi nimiciţi de acele fiare. Însă Domnul a trimis pe îngerul Său la Noe ca să-i spună: „Nu te teme, căci spaima de tine va fi asupra tuturor fiarelor pământului, asupra păsărilor care zboară şi asupra peştilor mărilor; toate acestea le-am dat în mâinile tale. Tot ce se mişcă şi are viaţă vi le-am dat ca hrană; toate acestea vi le dau, ca şi iarba verde.” — The Spirit of Prophecy 1:76, 78, 79.

Zidirea Turnului Babel

Unii dintre descendenţii lui Noe au decăzut curând.... Unii din [72] ei nu credeau în existenţa lui Dumnezeu.... Ceilalţi credeau că Dumnezeu există. Cei care erau vrăjmaşi ai lui Dumnezeu erau zilnic mustraţi de conversaţiile sfinte şi vieţile neprihănite ale acelora care Îl iubeau pe Dumnezeu, Îl ascultau şi-L preamăreau. Cei necredincioşi s-au sfătuit şi au căzut de acord să se despartă de cei credincioşi.... Au călătorit la o anumită distanţă de ei şi au ales o câmpie întinsă, pe care să locuiască. Şi-au construit o cetate şi apoi au pus la cale ideea de a construi un turn mare, care să ajungă până la nori, ca să nu mai poată fi împrăştiaţi.... Ei voiau să-şi construiască turnul mai înalt decât înălţimea pe care o atinseseră apele în timpul potopului ... şi să fie ca nişte dumnezei şi să domnească asupra oamenilor....

Ei s-au înălţat mai presus de Dumnezeu. Însă El nu avea să le îngăduie să-şi aducă la îndeplinire lucrarea. Ei şi-au construit turnul până la o înălţime semeaţă când Domnul a trimis doi îngeri care i-au încurcat în lucrul lor.... Îngerii le-au încurcat limba.... După aceasta, nu a mai fost armonie în lucrarea lor. Furioşi unul pe altul şi nefiind în stare să înţeleagă de unde se trage neînţelegerea şi acele cuvinte ciudate pe care le rosteau, ei au abandonat lucrul şi s-au despărţit unii de alţii, împrăştiindu-se pe faţa pământului. Până la data aceea, oamenii vorbeau o singură limbă. Un fulger din ceruri, ca un semn al mâniei lui Dumnezeu, a spulberat vârful turnului lor, aruncându-l la pământ. — The Spirit of Prophecy 1:91-93. [73]

Capitolul 7 — Lucrarea îngerilor în perioada patriarhală

Avraam

Dumnezeu l-a onorat mult pe Avraam. Îngeri din ceruri mergeau alături de el şi discutau cu el ca de la prieten la prieten. — Patriarchs and Prophets, 138.

Domnul i-a transmis lui Avraam voia Sa prin îngeri. Domnul Hristos a apărut înaintea lui şi i-a dat cunoştinţă clară cu privire la cerinţele Legii morale şi cu privire la mântuirea cea măreaţă, care avea să fie adusă la îndeplinire de El Însuşi. — The Review and Herald, 29 aprilie, 1875.

După naşterea lui Ismael, Domnul S-a înfăţişat din nou înaintea lui Avraam şi i-a spus: „Voi face un legământ între Mine şi tine şi sămânţa ta după tine din neam în neam; acesta va fi un legământ veşnic”. Domnul a repetat iarăşi făgăduinţa că va da Sarei un fiu şi că ea va fi mama multor neamuri. — The Spirit of Prophecy 1:96.

Când trebuia să fie revărsate judecăţile asupra Sodomei, lucrul acesta nu a fost ascuns de el şi el a devenit un mijlocitor între Dumnezeu şi păcătoşi. Primirea îngerilor de către el prezintă, de asemenea, un frumos exemplu de ospitalitate. [74]

La miezul zilei, când era cel mai cald, patriarhul stătea la uşa cortului său, privind afară peisajul tăcut, când a văzut în depărtare trei călători apropiindu-se. Înainte de a ajunge la cort, străinii s-au oprit ca şi când s-ar fi consultat în privinţa a ceea ce aveau de făcut. Fără să aştepte ca aceştia să-i ceară anumite servicii, Avraam s-a sculat degrabă şi când aceştia păreau că vor să se îndrepte în altă direcţie, el s-a grăbit după ei şi cu multă amabilitate i-a rugat să-l onoreze, zăbovind pentru a se înviora. El însuşi le-a adus apă ca să-şi poată spăla picioarele de praful călătoriei. El însuşi a ales pentru ei ce să li se dea de mâncare şi, în timp ce aceştia se odihneau la umbra răcoroasă, ospăţul a fost pregătit, iar el stătea alături de ei, plin de respect, în timp ce aceştia se împărtăşeau de ospitalitatea lui....

Avraam văzuse în oaspeţii săi doar trei călători obosiţi, fără să-i treacă prin gând că printre ei se afla Acela în faţa căruia el se putea închina fără a păcătui. Însă acum s-a descoperit adevăratul caracter al solilor cereşti. Deşi misiunea lor era de a revărsa mânia, totuşi lui Avraam, bărbatul credinţei, ei i-au vorbit mai întâi de binecuvântări....

Avraam L-a onorat pe Dumnezeu şi Domnul l-a onorat pe el, luându-l la sfaturile Sale şi descoperindu-i planurile Sale.... Dumnezeu cunoştea foarte bine măsura vinovăţiei Sodomei; însă El S-a exprimat în felul oamenilor, pentru ca să fie înţeleasă justeţea procedeelor Sale. Înainte de a aduce judecata asupra păcătoşilor, El avea să instituie o cercetare a căilor lor; dacă nu au depăşit limitele harului divin, El avea să le acorde încă posibilitatea de a se pocăi. — Patriarchs and Prophets, 138, 139. [75]

Distrugerea Sodomei şi a Gomorei

Doi dintre mesagerii cereşti s-au depărtat, lăsându-l pe Avraam singur cu Acela despre care ştia acum că este Fiul lui Dumnezeu.... Cu adânc respect şi umilinţă, el şi-a rostit cererea: „Iată, am îndrăznit să vorbesc Domnului, eu care nu sunt decât praf şi cenuşă”.... El s-a apropiat mai mult de solul ceresc şi şi-a rostit fierbinte cererea. Deşi Lot locuia acum în Sodoma, el nu era părtaş la nelegiuirea locuitorilor acesteia. Avraam se gândea că în acea cetate numeros populată trebuia să mai fie şi alţi închinători ai adevăratului Dumnezeu. Şi, gândind astfel, el a implorat: „Vei nimici Tu pe cel bun împreună cu cel rău? Departe de Tine aşa ceva.... Cel ce judecă tot pământul nu va face oare dreptate?” Avraam şi-a rostit cererea nu numai o dată, ci de mai multe ori. Devenind tot mai îndrăzneţ, pe măsură ce cererile lui erau ascultate, el a continuat să pledeze, până când a căpătat asigurarea că şi în cazul în care în cetate s-ar găsi doar zece suflete neprihănite, cetatea avea să fie cruţată. — Patriarchs and Prophets, 139, 140.

Doi îngeri îl vizitează pe Lot

În amurg, doi străini se apropie de poarta cetăţii. Păreau a fi doi călători care doreau să poposească acolo peste noapte. Nimeni nu a putut vedea în acei doi umili călători pe vestitorii puternici ai judecăţii divine şi puţin se gândea mulţimea cea veselă, nepăsătoare că, prin felul cum avea să-i trateze pe acei soli cereşti, chiar în acea noapte, ei aveau să atingă punctul culminant al vinovăţiei [76] lor, semnând sentinţa de condamnare pentru cetatea cea mândră. A fost însă un om care a dovedit atenţie faţă de acei străini şi i-a invitat în casa lui. Lot nu ştia cine sunt, dar amabilitatea şi ospitalitatea îi erau caracteristice. — Patriarchs and Prophets, 158.

Îngerii i-au dezvăluit lui Lot obiectivul misiunii lor: „Avem să nimicim locul acesta, pentru că a ajuns mare plângere înaintea Domnului împotriva locuitorilor lui. De aceea ne-a trimis Domnul, ca să-l nimicim”. Străinii pe care Lot s-a străduit să-i protejeze, i-au promis acum că ei îl vor apăra pe el şi vor salva, de asemenea, şi pe toţi membrii familiei sale, care aveau să fugă împreună cu el din cetatea cea nelegiuită.... Lot a ieşit ca să-şi avertizeze copiii. El a repetat cuvintele îngerilor: „Pregătiţi-vă degrabă să ieşiţi din acest loc; căci Domnul va nimici această cetate”. Dar lor li se părea că îşi bate joc de ei....

Lot s-a întors trist în casa lui şi le-a spus că nu a avut izbândă. Atunci îngerii i-au poruncit să se scoale, să-şi ia soţia şi pe cele două fiice care erau încă în casa lui şi să plece din cetate.... Amorţit de durere, el zăbovea, nevoind să plece. Dacă n-ar fi fost îngerii lui Dumnezeu, ei ar fi pierit cu toţii în ruinele Sodomei. Solii cereşti l-au luat de mână pe el, pe soţia lui şi pe cele două fiice şi i-au condus afară din cetate.

Aici, îngerii i-au lăsat şi s-au întors la Sodoma ca să-şi aducă la îndeplinire lucrarea lor de nimicire. Un altul — Acela de care se rugase Avraam — s-a apropiat de Lot....

Prinţul cerului era alături de el, şi el se ruga pentru propria lui viaţă, ca şi când Dumnezeu, care dovedise atâta grijă şi dragoste pentru el, nu îl mai apăra. El trebuia să se încreadă cu totul [77] în Mesagerul divin, predându-şi voinţa şi viaţa în mâinile Domnului fără nici o îndoială sau şovăire. Însă, ca mulţi alţii, el a făcut un plan pentru sine însuşi....

S-a dat din nou solemna poruncă de a se grăbi, căci furtuna de foc nu mai putea fi întârziată. Însă o persoană dintre fugari [soţia lui Lot] a riscat, aruncând o privire înapoi la cetatea condamnată şi s-a transformat într-un monument al judecăţii lui Dumnezeu. — Patriarchs and Prophets, 158-161.

Avraam pus la încercare

Când avea aproape o sută de ani, lui Avraam i-a fost repetată făgăduinţa unui fiu, dându-i-se asigurarea că viitorul moştenitor avea să fie copilul Sarei.... Naşterea lui Isaac, aducând, după o lungă aşteptare, împlinirea celor mai scumpe nădejdi ale lor, a umplut de bucurie corturile lui Avraam şi ale Sarei....

Sara a văzut în caracterul neastâmpărat al lui Ismael o sursă de discordie şi a apelat la Avraam, cerându-i ca Agar şi Ismael să fie alungaţi din tabără. Patriarhul s-a întristat mult. Cum putea să-l izgonească pe fiul său, Ismael, care îi era atât de scump? În nedumerirea lui, el a cerut îndrumare de la Domnul. Domnul, printr-un înger, i-a spus să împlinească dorinţa Sarei.... şi îngerul i-a dat făgăduinţa, care l-a consolat, că, deşi avea să fie departe de casa tatălui său, Ismael nu avea să fie uitat de Dumnezeu; viaţa lui avea să fie păstrată, iar el avea să devină tatăl unui neam mare. Avraam a ascultat de cuvântul îngerului, nu însă [78] fără a suferi profund. — Patriarchs and Prophets, 146, 147.

Dumnezeu l-a chemat pe Avraam ca să fie tatăl celor credincioşi, iar viaţa lui trebuia să fie un exemplu de credinţă pentru generaţiile viitoare. Însă această credinţă nu a fost desăvârşită.... Pentru a putea atinge cel mai înalt standard, Dumnezeu l-a mai supus unei încercări, cea mai grea din câte a fost chemat omul să îndure vreodată. Într-o viziune de noapte, el a fost îndemnat să se îndrepte spre ţara Moria şi acolo să aducă pe fiul său ca ardere de tot, pe un munte care îi va fi arătat....

Porunca a fost exprimată în cuvinte care trebuie să fi frânt inima tatălui: „Ia acum pe fiul tău, pe singurul tău fiu, Isaac, pe care îl iubeşti, ... şi adu-l ca ardere de tot”. Isaac era lumina căminului lor, mângâierea bătrâneţii sale şi, mai presus de toate acestea, moştenitorul binecuvântării promise....

Satana era prin preajmă pentru a sugera că el trebuie să fi fost amăgit, căci Legea divină porunceşte „să nu ucizi” şi Dumnezeu nu poate cere ceea ce a interzis odată. Ieşind afară din cortul său, Avraam a privit strălucirea calmă a cerului fără nori şi şi-a adus aminte de făgăduinţa făcută lui cu cincizeci de ani în urmă, că sămânţa lui avea să fie atât de numeroasă, ca stelele. Dacă această făgăduinţă avea să fie împlinită prin Isaac, cum era posibil ca el să fie ucis? Avraam era ispitit să creadă că se înşeală.... El şi-a adus aminte de îngerii care au fost trimişi pentru a-i descoperi planul lui Dumnezeu de a nimici Sodoma şi care i-au adus făgăduinţa aceluiaşi fiu Isaac şi s-a dus în locul unde se [79] întâlnise de mai multe ori cu solii cereşti, sperând să-i întâlnească iarăşi şi să primească îndrumări pe mai departe; însă nici unul nu a mai venit să-l aline. — Patriarchs and Prophets, 147, 148.

Toată ziua nădăjduise că va întâlni un înger care să vină să-l mângâie sau, poate, să retragă porunca lui Dumnezeu, însă nu a apărut nici un sol al harului.... Cea de-a doua şi lungă zi se încheie, urmează o altă noapte fără somn, petrecută în umilinţă şi rugăciune, şi începe călătoria în cea de-a treia zi. — The Signs of the Times, 1 aprilie, 1875.

La locul desemnat au construit altarul şi au pus lemne deasupra. Apoi, cu o voce tremurândă, Avraam îi face cunoscut fiului său solia divină. Cu groază şi uluire, Isaac îşi află soarta, dar nu se împotriveşte ... şi el împărtăşea credinţa lui Avraam şi socotea că a fost onorat prin faptul că a fost chemat să-şi dea viaţa ca jertfă pentru Dumnezeu ... şi acum, sunt rostite ultimele cuvinte de dragoste, sunt vărsate ultimele lacrimi, are loc ultima îmbrăţişare. Tatăl ridică cuţitul pentru a-şi junghia fiul, când, deodată, braţul său este oprit. Un înger al lui Dumnezeu îl strigă pe patriarh din ceruri: „Avraame! Avraame!” El răspunde repede: „Iată-mă”. Şi iar se aude acel glas: „Să nu pui mâna pe băiat şi să nu-i faci nici un rău; căci ştiu acum că te temi de Dumnezeu, pentru că nu ai cruţat pe fiul tău, pe singurul tău fiu, pentru Mine”....

Dumnezeu a dat pe Fiul Său să moară de o moarte în agonie şi ruşine. Îngerilor, care au fost martori ai umilirii şi chinului sufletesc al Fiului lui Dumnezeu, nu li s-a îngăduit să intervină, [80] ca în cazul lui Isaac. Nu a fost nici un glas care să strige: „Destul!” Pentru a salva neamul căzut, Împăratul slavei şi-a dat viaţa....

Fiinţele cereşti au fost martore ale acelei scene când credinţa lui Avraam şi supunerea lui Isaac au fost puse la încercare.... Tot cerul a privit cu uimire şi admiraţie ascultarea neşovăielnică a lui Avraam. Întreg cerul a aplaudat credincioşia lui. Acuzaţiile lui Satana au fost arătate ca fiind mincinoase....

A fost greu chiar şi pentru îngeri să priceapă taina mântuirii — să înţeleagă de ce Comandantul cerului, Fiul lui Dumnezeu, trebuie să moară pentru omul vinovat. Când i s-a dat poruncă lui Avraam, ca să-şi aducă fiul ca jertfă, a fost mobilizat interesul tuturor fiinţelor cereşti. Cu toată seriozitatea, ei vegheau asupra fiecărui pas făcut pentru împlinirea acestei porunci. Când, la întrebarea lui Isaac: „Unde este mielul pentru arderea de tot?” Avraam a dat răspunsul: „Domnul Însuşi Se va îngriji de miel”; şi când mâna tatălui a fost oprită când era pe punctul de a-şi junghia fiul, şi berbecele de care S-a ocupat Dumnezeu a fost adus ca jertfă în locul lui Isaac — a fost revărsată lumină asupra tainei mântuirii şi chiar şi îngerii au înţeles mai bine minunatele măsuri pe care le-a luat Dumnezeu pentru salvarea omului. — Patriarchs and Prophets, 152, 154, 155.

Căsătoria lui Isaac

În mintea lui Avraam, alegerea unei soţii pentru fiul său Isaac era o problemă de o deosebită importanţă; el era preocupat ca fiul său să se căsătorească cu o fată care să nu-l îndepărteze de Dumnezeu....

Isaac, având încredere în înţelepciunea şi grija tatălui său, a fost mulţumit să-i încredinţeze lui problema aceasta, având de asemenea încrederea că Însuşi Dumnezeu îl va îndruma în acea [81] alegere. Gândurile patriarhului s-au îndreptat spre rudele tatălui său din ţara Mesopotamiei.... [El] a încredinţat acea problemă importantă „celui mai în vârstă slujitor al său [Eliezer] ”, un bărbat credincios, cu experienţă şi judecată sănătoasă, care-l slujise cu credincioşie mult timp.... „Domnul Dumnezeul cerurilor”, a spus el, „care m-a luat din casa tatălui meu şi din ţara părinţilor mei, ... va trimite pe îngerul Lui înaintea ta”....

Solul a pornit fără întârziere.... [La] Haran, „cetatea lui Nahor”, el a poposit în afara zidurilor cetăţii, aproape de fântâna la care femeile din partea locului veneau seara pentru apă.... Aducându-şi aminte de cuvintele lui Avraam, că Dumnezeu avea să trimită pe îngerul Lui ca să fie cu el, acesta s-a rugat cu stăruinţă ca să fie călăuzit pe calea cea bună. În familia stăpânului său, el era obişnuit cu amabilitatea şi ospitalitatea, iar acum el a cerut ca un act de bunăvoinţă şi amabilitate să-i poată indica pe fecioara pe care a ales-o Dumnezeu.

De-abia a fost rostită rugăciunea că s-a şi dat răspunsul. Printre femeile care erau adunate la fântână, manierele deosebit de amabile ale uneia [Rebeca] i-au atras atenţia. În timp ce venea de la fântână, străinul s-a dus s-o întâmpine, cerându-i apă din ulciorul pe care-l purta pe umeri. Cererea a primit un răspuns binevoitor, împreună cu oferta de a da de băut şi cămilelor, un serviciu care se obişnuia chiar la fiicele de prinţi, pe care îl îndeplineau pentru turmele şi cirezile taţilor lor. Astfel semnul cerut a fost dat....

Avraam locuia la Beer-şeba, iar Isaac, care însoţise turmele în ţara învecinată, se întorsese în casa tatălui său pentru a aştepta sosirea solului de la Haran.... „Într-o seară, Isaac s-a dus să cugete [82] în taină pe camp ... şi slujitorul i-a spus lui Isaac toate lucrurile pe care le făcuse. Şi Isaac a dus pe Rebeca în cortul mamei sale Sara; a luat pe Rebeca şi ea a fost nevasta lui”. — Patriarchs and Prophets, 171-173.

Iacov şi Esau

Iacov şi Esau, cei doi fii gemeni ai lui Isaac, prezintă un contrast izbitor, atât în ce priveşte caracterul, cât şi viaţa lor. Această neasemănare a fost prezisă de îngerul lui Dumnezeu înainte de naşterea lor. La rugăciunea îngrijorată a Rebecăi, acesta i-a spus că îi vor fi daţi doi fii şi i-a prezentat istoria lor viitoare şi anume că fiecare avea să devină capul unui neam puternic, însă unul va fi mai mare decât celălalt şi cel tânăr avea să aibă întâietatea....

Isaac ... a declarat clar că Esau, fiul cel mare, era cel căruia i se cuvenea dreptul de întâi născut. Însă Esau nu avea plăcere pentru slujire şi nici înclinaţie pentru viaţa religioasă.... Rebeca şi-a amintit cuvintele îngerului şi ... era convinsă că moştenirea făgăduinţei divine era pentru Iacov. Ea a repetat lui Isaac cuvintele îngerului; însă sentimentele tatălui erau concentrate asupra fiului cel mare şi el era neclintit în planul lui. — Patriarchs and Prophets, 177, 178.

Iacov a aflat de la mama lui de înştiinţarea divină cum că dreptul de întâi născut îi va reveni lui şi era plin de o dorinţă de nedescris după privilegiile pe care acesta avea să i le confere. El [83] nu tânjea după avuţiile tatălui său, ci după dreptul spiritual de întâi născut....

Când Esau, venind acasă într-o zi, slăbit şi frânt de oboseală de la vânătoare, a cerut din mâncarea pe care o pregătea Iacov, acesta din urmă ... s-a oferit să-i potolească foamea cu preţul dreptului său de întâi născut. „Iată, sunt aproape să mor”, a strigat vânătorul cel nesăbuit şi indulgent cu sine, „la ce-mi foloseşte acest drept de întâi născut?” şi pentru o farfurie de ciorbă roşie şi-a pierdut dreptul de întâi născut....

Iacov şi Rebeca au avut succes în planul lor, însă au câştigat doar necaz şi durere de pe urma înşelăciunii lor. Dumnezeu declarase că Iacov va primi dreptul de întâi născut, Cuvântul Său urmând să se împlinească la timpul hotărât de El, dacă ei ar fi aşteptat cu credinţă ca El să lucreze pentru ei....

Ameninţat cu moartea de mânia lui Esau, Iacov a părăsit casa tatălui său, ca fugar.... Seara celei de-a doua zile l-a găsit departe de corturile tatălui său. Se considera un exilat şi era conştient de faptul că tot acel necaz se datora faptelor sale greşite. Întunericul deznădejdii apăsa asupra sufletului său şi de-abia îndrăznea să se roage. Se simţea atât de singur, încât simţea nevoia de protecţia lui Dumnezeu, aşa cum nu mai simţise niciodată până atunci. Plângând şi în adâncă umilinţă, el şi-a mărturisit păcatul şi s-a rugat fierbinte ca să primească o dovadă a faptului că nu a fost părăsit cu totul....

Dumnezeu nu l-a părăsit pe Iacov.... Cu iubire, Dumnezeu i-a descoperit exact ceea ce avea nevoie Iacov — un Mântuitor.... Obosit de călătorie, călătorul s-a întins pe pământ, cu o piatră la cap drept pernă. Pe când dormea, a văzut o scară, strălucitoare şi [84] luminoasă, rezemată pe pământ iar vârful atingea cerul. Pe această scară, urcau şi coborau îngeri; deasupra stătea Domnul slavei şi din ceruri s-a auzit glasul Lui: „Eu sunt Domnul Dumnezeul tatălui tău Avraam şi al lui Isaac”....

În această viziune i-a fost prezentat lui Iacov planul de mântuire. Scara Îl reprezintă pe Domnul Isus, mijlocul de comunicare rânduit. Dacă El, prin meritele Lui, n-ar fi făcut o punte peste prăpastia pe care a făcut-o păcatul, îngerii slujitori nu ar fi menţinut legătura cu omul decăzut....

Cu o credinţă nouă şi neclintită în făgăduinţele divine şi având asigurarea prezenţei şi protecţiei îngerilor cereşti, Iacov şi-a continuat călătoria în „ţara fiilor Răsăritului”. — Patriarchs and Prophets, 178-180, 183, 184, 188.

Deşi Iacov a părăsit Padan-Aramul, ascultând de îndrumarea divină, el nu a pornit fără ezitare pe drumul pe care îl străbătuse ca fugar cu douăzeci de ani în urmă. Păcatul înşelării tatălui său era mereu înaintea sa.... Pe măsură ce se apropia de sfârşitul călătoriei sale, gândul la Esau îl umplea de presimţiri înfricoşătoare.... Din nou, Domnul i-a dat lui Iacov un semn al grijii divine. — Patriarchs and Prophets, 195.

Pe când era în drumul său, pe Iacov l-au întâlnit îngerii lui Dumnezeu. Când i-a văzut, el a spus: „Aceasta este oştirea lui Dumnezeu”. El a văzut îngerii lui Dumnezeu într-un vis, tăbărând în jurul lui. — Spiritual Gifts 3:127.

Mergând în faţă ... [Iacov], ca şi când ar fi croit calea, a zărit două oşti de îngeri cereşti mergând ca pentru călăuzire şi apărare; şi când i-a văzut, a exclamat în cuvinte de laudă: „Aceasta este [85] tabăra lui Dumnezeu”. Şi a pus numele acelui loc Mahanaim, care înseamnă două oştiri sau tabere. — The Signs of the Times, 20 noiembrie, 1879.

Totuşi, Iacov simţea că trebuie să facă ceva pentru a-şi asigura propria siguranţă. De aceea, a trimis soli cu un mesaj de împăcare care să-l întâmpine pe fratele său.... Dar slujitorii s-au întors cu vestea că Esau se apropie cu patru sute de oameni şi că nu a trimis nici un răspuns la mesajul său prietenesc.... „Iacov s-a înspăimântat foarte mult şi l-a apucat groaza”.... Apoi, i-a împărţit [familia şi slujitorii săi] în două grupe, astfel că, dacă una avea să fie atacată, cealaltă să poată avea posibilitatea de a scăpa....

Au ajuns acum la pârul Iaboc şi, deoarece se înnopta, Iacov şi-a trecut familia dincolo de vadul pârâului, iar el a rămas în urmă singur. S-a hotărât să petreacă noaptea în rugăciune şi dorea să fie singur cu Dumnezeu....

Deodată simte o mână puternică asupra lui. Gândea că e vreun vrăjmaş care caută să-i ia viaţa şi a început să lupte, ca să scape de acel atacator. Pe întuneric, cei doi au luptat ca să iasă învingători. Nu s-a rostit nici un cuvânt, însă Iacov şi-a folosit toată puterea şi nu s-a odihnit nici o clipă. În timp ce se lupta astfel pentru viaţa sa, simţământul vinovăţiei îi apăsa sufletul; păcatele sale îi apăreau în faţă pentru a-l îndepărta din prezenţa lui Dumnezeu. Însă, în criza aceea teribilă el şi-a adus aminte de făgăduinţele lui Dumnezeu şi a început să implore din toată inima îndurarea Sa. Lupta a continuat până aproape de zorii zilei, până când străinul şi-a pus degetul pe coapsa lui Iacov şi el a fost paralizat [86] pe loc. Patriarhul şi-a dat seama acum cu cine luptase. El era conştient acum că luptase cu un sol ceresc şi acesta era motivul pentru care, cu tot efortul lui aproape supraomenesc nu a putut obţine biruinţa. — Patriarchs and Prophets, 196, 197.

Despre Acela cu care s-a luptat Iacov se spune că a fost un om; Osea spune că a fost un înger, în timp ce Iacov spune „L-am văzut pe Dumnezeu faţă în faţă”. El a spus, de asemenea, că avea putere de la Dumnezeu. Acesta a fost Maiestatea cerului, Îngerul legământului, care a venit sub chip de om la Iacov. — The Signs of the Times, 20 noiembrie, 1879.

Domnul Hristos, „Îngerul legământului”, a fost cel care i S-a descoperit lui Iacov. Patriarhul era rănit acum şi suferea o durere teribilă, însă nu i-a dat drumul.... El trebuia să aibă asigurarea că păcatul său a fost iertat.... Îngerul a căutat să plece; El a spus: „Lasă-mă să plec căci se crapă de ziuă”; însă Iacov a răspuns: „Nu Te voi lăsa să pleci până nu mă vei binecuvânta”. Dacă aceasta ar fi fost o încumetare egoistă, izvorând din mândrie, Iacov ar fi fost nimicit pe loc; dar cererea lui era a unuia care îşi mărturisea propria nevrednicie, încrezându-se totuşi în credincioşia lui Dumnezeu, care Îşi ţine legământul. Iacov „a luptat cu Dumnezeu şi a fost biruitor”....

În timp ce Iacov se lupta cu Îngerul, un alt sol ceresc a fost trimis la Esau. Într-un vis, Esau l-a văzut pe fratele său exilat timp de douăzeci de ani, plecat din casa tatălui său; el era martor la durerea lui când a auzit de moartea mamei sale; şi el l-a văzut pe fratele său înconjurat de oştile lui Dumnezeu. Visul său a fost [87] relatat de Esau soldaţilor săi, cărora le-a dat porunca să nu facă nici un rău lui Iacov, căci Dumnezeul tatălui său era cu el....

Experienţa lui Iacov din acea noapte de luptă şi chin reprezintă încercarea prin care trebuie să treacă poporul lui Dumnezeu înainte de a doua venire a Domnului Hristos. — Patriarchs and Prophets, 197-201. [88]

Capitolul 8 — Lucrarea îngerilor în timpul exodului

Naşterea lui Moise

Pe măsură ce timpul trecea, [Iosif] marele bărbat căruia Egiptul îi datora atât de mult ... a trecut la odihnă. Şi „peste Egipt s-a ridicat un nou împărat, care nu-l cunoştea pe Iosif” ... „şi el a spus poporului său: Iată, copiii lui Israel sunt mai mulţi şi mai puternici decât noi”.... S-au dat porunci ... pentru a-i ucide pe copiii evreilor de parte bărbătească atunci când se năşteau. Satana era autorul acestei dispoziţii. El ştia că din mijlocul israeliţilor trebuia să se nască un salvator; şi, determinându-l pe împărat să le ucidă copiii, spera să împiedice împlinirea planului divin....

Pe când era în vigoare acest decret, lui Amram şi Iochebed li s-a născut un fiu.... Mama a reuşit să ascundă copilul [pe Moise] timp de trei luni. Apoi, conştientă că nu-l mai poate ţine în siguranţă, ea a făcut o bărcuţă din papură, pe care a lipit-o cu lut şi cu smoală ca să nu pătrundă apa; a pus pruncul în ea şi i-a dat [89] drumul pe râu, printre stânjeneii de baltă şi trestiile de pe marginea acestuia. Ea nu a îndrăznit să rămână acolo, ca să-l păzească, pentru a nu pune în pericol viaţa copilului şi propria ei viaţă; însă sora copilului, Maria, a rămas prin preajmă, veghind cu nerăbdare să vadă ce se va întâmpla cu frăţiorul ei. Mai erau şi alţii care vegheau. Rugăciunile arzătoare ale mamei încredinţaseră copilul în grija lui Dumnezeu; iar îngeri nevăzuţi pluteau deasupra adăpostului său umil. Îngerii au călăuzit-o pe fiica lui Faraon într-acolo. Curiozitatea ei a fost stârnită de acel coşuleţ mic şi când a văzut copilaşul cel frumos din el, şi-a dat seama de îndată despre ce este vorba. Lacrimile copilului i-au trezit milă şi ... ea s-a hotărât să-l salveze; ea îl va înfia ca să fie fiul ei. — Patriarchs and Prophets, 241-243.

Bătrânii lui Israel au fost înştiinţaţi de către îngeri că timpul eliberării lor era aproape şi că Moise era bărbatul pe care Dumnezeu avea să-l folosească pentru a îndeplini această lucrare. Îngerii i-au spus şi lui Moise că Iehova l-a ales pe el pentru a izbăvi din robie pe poporul lui. Gândindu-se că ei aveau să-şi dobândească libertatea prin forţa armelor, Moise se aştepta să conducă oştirea evreilor împotriva armatelor Egiptului. — Patriarchs and Prophets, 245.

Moise a rămas la curte până la patruzeci de ani.... Într-o zi, pe când se plimba, văzând că un egiptean lovea pe un evreu, s-a repezit şi l-a ucis pe egiptean ... şi a îngropat degrabă trupul în nisip ... [Moise] a fugit în Arabia.... După o vreme, Moise s-a căsătorit cu una din fetele lui Ietro; şi acolo, slujind socrului său ca păzitor al turmelor, a rămas patruzeci de ani. — Patriarchs and Prophets, 246, 247. [90]

Moise în Madian

Dacă ochii lui [Moise] ar fi putut fi deschişi, el ar fi putut vedea solii lui Dumnezeu, îngerii cei curaţi şi sfinţi aplecându-se cu iubire asupra lui, revărsându-şi lumina asupra lui. — The Signs of the Times, 19 februarie, 1880.

În timp ce îşi vedea de lucrul lui, el [Moise] a văzut un tufiş, ramuri, frunze şi trunchi, arzând cu totul, dar care nu se mistuia. El s-a apropiat mai mult, ca să vadă priveliştea aceea minunată, când o voce i s-a adresat din mijlocul rugului. Era glasul lui Dumnezeu. El fusese Acela care, ca înger al legământului, se descoperise părinţilor săi în vremurile trecute. Moise a început să tremure, fiind cuprins de spaimă când Domnul l-a strigat pe nume. Cu buzele tremurânde, el a răspuns: „Iată-mă”. El fusese avertizat să nu se adreseze Creatorului său într-un mod nepotrivit: „Scoate-ţi încălţămintele din picioare, căci locul pe care calci este un pământ sfânt”. „Moise şi-a ascuns faţa; căci se temea să privească pe Dumnezeu”. — The Signs of the Times, 26 februarie, 1880.

Împreună cu soţia sa şi cu copiii, Moise a plecat în călătorie [către Egipt].... Pe acest drum, pornind din Madian, Moise a primit o avertizare uimitoare şi înfricoşătoare cu privire la voinţa Domnului. I s-a înfăţişat un înger, într-un mod înspăimântător, ca şi când avea de gând să-l nimicească pe dată. Nu i-a fost dată nici o explicaţie; însă Moise şi-a adus aminte că a nesocotit una din cerinţele lui Dumnezeu; cedând puterii de convingere a soţiei sale, el a neglijat să aducă la îndeplinire ritualul circumciziunii fiului său mai mic. El nu se conformase condiţiei în virtutea căreia [91] copilul său putea beneficia de binecuvântările legământului lui Dumnezeu cu Israel.... Sefora, temându-se că soţul ei va fi ucis, a îndeplinit ea însăşi acel ritual şi îngerul l-a lăsat apoi pe Moise să-şi continue călătoria. În misiunea lui înaintea lui Faraon, Moise avea să se afle într-o poziţie ce implica un mare pericol; viaţa lui putea fi apărată numai prin protecţia sfinţilor îngeri. Dacă ar fi neglijat datoriile care îi erau cunoscute, el nu avea să fie în siguranţă; căci n-ar mai fi putut fi apărat de îngerii lui Dumnezeu. — Patriarchs and Prophets, 255, 256.

Aaron, fiind înştiinţat de îngeri, a plecat să-şi întâmpine fratele, de care fusese despărţit atât de mult timp; s-au întâlnit în pustiu, lângă Horeb.... Împreună au călătorit spre Egipt; iar când au ajuns în ţinutul Gosen, ei i-au adunat pe bătrânii lui Israel. — Patriarchs and Prophets, 257.

Plăgile asupra Egiptului

Moise şi Aaron au fost reprezentanţii lui Dumnezeu în faţa unui împărat obraznic şi sfidător şi a unor preoţi nepocăiţi, împietriţi în răzvrătire, care s-au aliat cu îngerii cei răi. Faraon şi mai marii Egiptului nu erau în necunoştinţă de cauză cu privire la guvernarea înţeleaptă a lui Dumnezeu. O lumină strălucitoare lumina prin veacuri, arătând spre Dumnezeu, spre guvernarea Lui dreaptă şi spre cerinţele Legii Sale. Iosif şi copiii lui Israel din Egipt le făcuseră cunoscută cunoştinţa de Dumnezeu. Chiar după ce poporul lui Israel a fost adus în robia egiptenilor, nu toţi erau priviţi ca sclavi. Mulţi erau aşezaţi în poziţii importante şi aceştia erau martori pentru Dumnezeu. — The Youth’s Instructor, 8 aprilie 1897. [92]

Satana ... ştia foarte bine că Moise fusese ales de Dumnezeu pentru a rupe jugul robiei ce-i apăsa pe copiii lui Israel.... El s-a consultat cu îngerii lui în vederea îndeplinirii unei lucrări care să aibă un dublu scop: 1. Să distrugă influenţa lucrării făcute de Dumnezeu prin slujitorul Său Moise, lucrând prin agenţii săi, contrafăcând astfel lucrarea autentică a lui Dumnezeu. 2. Să exercite influenţă prin lucrarea sa, făcută prin intermediul vrăjitorilor, care avea să continue de-a lungul veacurilor şi să distrugă în mintea multora credinţa adevărată în minunile puternice şi lucrările îndeplinite de Domnul Hristos când El avea să vină în această lume. — Testimonies for the Church 1:291.

Moise şi Aaron au intrat în coridoarele casei regale a împăratului Egiptului.... Acolo, înaintea monarhului celei mai puternice împărăţii care exista atunci, stăteau cei doi reprezentanţi ai neamului înrobit, pentru a repeta porunca de la Dumnezeu în vederea eliberării lui Israel. Împăratul a cerut o minune, ca dovadă a trimiterii lor divine.... Aaron a luat acum toiagul şi l-a aruncat înaintea lui Faraon. Acesta s-a făcut şarpe. Împăratul a trimis după „înţelepţi şi vrăjitori” care „şi-au aruncat şi ei toiegele lor şi s-au făcut şerpi; însă toiagul lui Aaron a înghiţit toiegele lor”....

În realitate, vrăjitorii nu au făcut ca toiegele lor să se prefacă în şerpi; ci prin magie, înfăptuită de marele înşelător, ei au putut da această iluzie. Nu era în puterea lui Satana să transforme toiegele în şerpi vii. Prinţul răului, deşi poseda toată înţelepciunea şi puterea unui înger căzut, nu avea puterea de a crea sau de a da viaţă; aceasta este o prerogativă ce aparţine numai lui Dumnezeu. [93]

Satana a făcut însă tot ce i-a stat în putere, el a înfăptuit o contrafacere. Pentru ochii oamenilor, toiegele au fost schimbate în şerpi.... Nimic din înfăţişarea acestora nu se deosebea de şarpele făcut de Moise. Deşi Domnul făcuse ca şarpele real să-i înghită pe cei falşi, chiar şi acest lucru a fost privit de Faraon nu ca o lucrare a puterii lui Dumnezeu, ci ca rezultat a unei magii superioare celei a slujitorilor săi.

Faraon dorea să-şi justifice încăpăţânarea împotrivindu-se poruncii divine şi, prin aceasta, el căuta un pretext ca să nesocotească minunile pe care Dumnezeu le făcuse prin Moise. Satana i-a dat exact ce voia. Prin lucrarea pe care a făcut-o prin vrăjitori, el a făcut să apară înaintea egiptenilor că Moise şi Aaron erau doar nişte magicieni şi vrăjitori şi că solia pe care o aduseseră nu putea să pretindă că vine din partea unei fiinţe superioare. În felul acesta, prin contrafacerea sa, Satana şi-a atins scopul de a-i încăpăţâna pe egipteni în răzvrătirea lor şi de a-l face pe Faraon să-şi împietrească inima şi să nu se lase înduplecat. Satana spera, de asemenea, să slăbească credinţa lui Moise şi a lui Aaron în originea divină a misiunii lor. — Patriarchs and Prophets, 263, 264.

Când se făceau minuni înaintea împăratului, Satana le contrafăcea influenţa şi îl împiedica pe Faraon să recunoască supremaţia lui Dumnezeu şi să asculte de porunca Lui. Satana şi-a folosit toată puterea pentru a contraface lucrarea lui Dumnezeu şi a se împotrivi voinţei Lui. Singurul rezultat a fost acela că s-a pregătit calea pentru manifestări şi mai mari ale puterii şi slavei divine şi de a face şi mai vădit, atât pentru israeliţi, cât şi pentru tot Egiptul, existenţa şi suveranitatea adevăratului şi viului Dumnezeu. — Patriarchs and Prophets, 334. [94]

Furtuna [a şaptea plagă] a venit a doua zi aşa cum fusese prezis — tunete şi grindină amestecată cu foc — şi a distrus aproape toată iarba, a frânt toţi copacii şi a lovit oamenii şi animalele. Până acum, nu fuseseră atinse vieţile egiptenilor, însă acum moartea şi pustiirea au rămas în urma îngerului nimicitor. Numai ţinutul Gosen a fost cruţat. — The Signs of the Times 18 martie, 1880.

Domnul a dat prin Moise instrucţiuni copiilor lui Israel, legate de plecarea lor din Egipt şi în special cu privire la apărarea în faţa judecăţii ce avea să vină. Fiecare familie, singură sau împreună cu altele, trebuia să junghie un miel sau un ied „fără cusur” şi cu un mănunchi de isop să stropească „cei doi stâlpi ai uşii şi pragul de sus al casei”, astfel încât îngerul nimicitor, care avea să vină la miezul nopţii, să nu intre în acea locuinţă....

Domnul spusese: „Voi trece prin ţara Egiptului în această noapte şi voi lovi pe toţi întâii-născuţi ai ţării.... Iar sângele trebuie să fie pentru voi un semn asupra caselor în care vă aflaţi; şi când voi vedea sângele, voi trece mai departe şi plaga nu vă va atinge şi nu vă va nimici.” — Patriarchs and Prophets, 274.

Copiii lui Israel au urmat îndrumările date lor de Dumnezeu; şi în timp ce îngerul morţii trecea din casă în casă printre egipteni, ei toţi erau gata pregătiţi pentru călătorie. — The Spirit of Prophecy 1:204.

La miezul nopţii, aproape toate casele egiptenilor au fost trezite din somn de strigăte de durere. Se temeau că vor muri cu toţii. Ei şi-au amintit de strigătele de jale şi durere, auzite de la evrei [95] datorită decretului inuman al împăratului cel tiran de a-i ucide pe toţi pruncii lor de parte bărbătească de îndată ce s-au născut. Egiptenii nu au putut vedea îngerul însărcinat cu răzbunarea care a pătruns în fiecare casă şi a lovit cu moartea, însă ei ştiau că Dumnezeul evreilor îi făcuse să sufere acelaşi chin pe care ei îl produseseră acestora. — The Youth’s Instructor, 1 mai, 1873.

Hristos, Conducătorul invizibil

În Egipt s-a răspândit vestea că poporul Israel ... se grăbea spre Marea Roşie.... Faraon şi-a adunat forţele ... [şi], însoţit de oamenii mari ai regatului său, s-a aşezat în fruntea armatei atacatoare.

Evreii tăbărâseră lângă mare.... Deodată, ei au văzut la distanţă armuri strălucitoare şi care de luptă în mişcare, ce indicau avangarda unei mari oştiri.... Spaima a umplut inimile lui Israel. Unii au strigat către Domnul, însă cei mai mulţi au alergat la Moise cu plângerile lor.... Răspunsul său calm şi plin de siguranţă către popor a fost: „Nu vă temeţi, staţi liniştiţi şi veţi vedea izbăvirea pe care v-o va da Domnul”....

Minunatul stâlp de nor fusese urmat ca semn de la Dumnezeu pentru a merge înainte; însă acum ei se întrebau între ei dacă acesta nu prezicea cumva o mare nenorocire; căci nu-i condusese acesta pe partea care nu trebuia a muntelui, de unde nu aveau scăpare? În felul acesta, îngerul lui Dumnezeu s-a înfăţişat în mintea lor confuză ca un vestitor de nenorocire.

Însă acum, când oştirea egipteană se apropia de ei, aşteptându-se să facă din ei o pradă uşoară, stâlpul de nor s-a ridicat [96] maiestuos spre ceruri, a trecut deasupra israeliţilor şi a coborât între ei şi armatele egiptenilor. Un zid de întuneric s-a pus între urmăritori şi urmăriţi. Egiptenii nu mai puteau vedea tabăra evreilor şi au fost obligaţi să se oprească. Însă pe măsură ce întunericul nopţii se adâncea, zidul de nor a devenit o lumină mare pentru evrei, inundându-le întreaga tabără cu o strălucire ca în timpul zilei.

Apoi speranţa a revenit în inimile poporului Israel. Şi Moise şi-a ridicat glasul spre Domnul: „Domnul a zis lui Moise: ... Spune copiilor lui Israel să meargă înainte. Tu ridică-ţi toiagul, întinde-ţi mâna spre mare şi despic-o: şi copiii lui Israel vor trece prin mijlocul mării ca pe uscat”....

„Egiptenii i-au urmărit şi au intrat după ei în mijlocul mării, chiar şi toţi caii lui Faraon şi călăreţii lui. În straja dimineţii, Domnul, din stâlpul de nor şi de foc, S-a uitat spre tabăra egiptenilor şi a aruncat învălmăşeală în tabăra egiptenilor”. — Patriarchs and Prophets, 283-287.

Îngerii lui Dumnezeu au trecut prin oştirea lor şi le-au scos roţile de la care. — The Spirit of Prophecy 1:209.

Egiptenii au fost cuprinşi de confuzie şi spaimă.... Ei au încercat să se retragă şi să fugă înspre ţărmul pe care-l părăsiseră. Însă Moise şi-a întins toiagul şi apele care erau îngrămădite, şuierând şi mugind, gata să-şi apuce prada, s-au aruncat laolaltă şi au înghiţit armata egipteană în adâncurile lor întunecoase. — Patriarchs and Prophets, 287. [97]

Conducătorul [israeliţilor] era un general de armată puternic. Îngerii Săi, care Îi îndeplinesc porunca, au mers pe marginea armatelor imense ale lui Israel şi nu li se putea face nici un rău. Israel era în siguranţă.... Apoi, a urmat cântarea sfântă de biruinţă, condusă de Maria. — The Review and Herald, 1 iunie, 1897.

Isus era îngerul învăluit în stâlpul de nor ziua şi în stâlpul de foc noaptea. — The Review and Herald, 17 iunie, 1890. [98]

Capitolul 9 — Lucrarea îngerilor de la Sinai până la luarea Ierihonului

Îngerii în pelerinajele israeliţilor prin pustie

Domnul Hristos a fost îngerul rânduit de Dumnezeu să meargă înaintea lui Moise în pustie, conducându-i pe israeliţi în călătoriile lor spre ţara Canaanului. — The Review and Herald, 6 mai, 1875.

Pe toată calea pe care i-a călăuzit Dumnezeu, ei [israeliţii] au găsit apă ca să-şi potolească setea, pâine din ceruri ca să-şi potolească foamea şi pace şi siguranţă sub norul umbros ziua şi stâlpul de foc noaptea. Îngerii le slujeau în timp ce urcau înălţimile stâncoase sau mergeau pe cărările aspre ale pustiei. — The Signs of the Times, 21 octombrie, 1880.

Dumnezeu şi-a manifestat grija Lui cea mare şi dragostea Lui faţă de copiii Săi, trimiţându-le pâine din ceruri. „Omul a mâncat hrana îngerilor”; adică hrana dată lor de către îngeri. — The Spirit of Prophecy 1:226.

Israel la Sinai

Şi acum, înaintea lor, în solemnă maiestate, Muntele Sinai îşi înălţa faţa lui măreaţă. Stâlpul de nor a rămas pe vârful lui, [99] iar poporul şi-a întins corturile pe câmpia de la poalele acestuia. Aici avea să le fie aşezământul timp de aproape un an. În timpul nopţii, stâlpul de foc îi asigura de protecţia divină şi, în timp ce ei erau cufundaţi în somn adânc, pâinea din cer cobora uşor asupra taberei....

Curând, după tăbărârea la Sinai, Moise a fost chemat pe munte să se întâlnească cu Dumnezeu. Singur, el a urcat poteca colţuroasă şi abruptă şi s-a apropiat de norul ce indica locul prezenţei lui Iehova. Israel avea să fie luat acum într-o relaţie strânsă şi deosebită cu Cel Preaînalt....

Vorbind din întunericul care Îl învăluia, în timp ce stătea pe munte, înconjurat de o suită de îngeri, Domnul şi-a făcut cunoscută Legea Sa.... Acum urmau să fie făcute aranjamentele necesare pentru întemeierea naţiunii alese, avându-L ca Rege pe Iehova. — Patriarchs and Prophets, 301, 303, 304, 312.

„Să-Mi facă un locaş sfânt”

În timpul primei sale şederi pe munte, Moise a primit îndrumări pentru construirea unui sanctuar în care prezenţa divină avea să se manifeste în mod special. „Să-Mi facă un locaş sfânt şi Eu voi locui în mijlocul lor”, aceasta a fost porunca lui Dumnezeu. — Patriarchs and Prophets, 313.

Clădirea [cortul întâlnirii] era împărţită în două încăperi, printr-o perdea bogată şi frumos lucrată, prinsă de stâlpi poleiţi cu aur; iar o perdea asemănătoare închidea intrarea în prima încăpere. Acestea, ca şi acoperământul dinăuntru, care forma tavanul, erau din culorile cele mai splendide, albastru, purpuriu şi cărămiziu, aranjate frumos, iar în ţesătură erau cusuţi cu fire de aur şi argint [100] heruvimi, reprezentând oastea îngerească, ce este în legătură cu lucrarea din sanctuarul ceresc şi care sunt duhuri slujitoare, ce slujesc poporului lui Dumnezeu de pe pământ. — Patriarchs and Prophets, 347.

După ce construirea cortului întâlnirii a fost terminată, Moise a cercetat toată lucrarea şi a comparat-o cu modelul şi îndrumările pe care le primise de la Dumnezeu şi a văzut că fiecare parte a acestuia era conform modelului; şi el a binecuvântat poporul. Dumnezeu i-a dat lui Moise un model pentru chivot, cu îndrumări speciale, legate de felul cum să-l facă. Chivotul urma să conţină tablele de piatră, pe care Dumnezeu a imprimat cu propriul Lui deget Cele Zece Porunci. Avea forma unei lăzi şi era acoperit pe dinafară şi pe dinăuntru cu aur. Era împodobit cu cununi de aur, de jur împrejur, în partea de sus.

Capacul acestei lăzi sfinte era tronul harului, făcut din aur masiv. La fiecare dintre capetele tronului harului, era aşezat un heruvim din aur masiv, curat. Feţele lor erau întoarse unul spre celălalt şi ei priveau cu respect în jos spre tronul harului, reprezentându-i pe toţi îngerii cerului care privesc cu interes şi respect Legea lui Dumnezeu, aşezată în chivotul sanctuarului din ceruri. Aceşti heruvimi aveau aripi. O aripă a fiecăruia dintre îngeri era întinsă înainte, în timp ce cealaltă aripă a fiecărui înger le acoperea chipul.

Chivotul sanctuarului pământesc era după modelul adevăratului chivot din ceruri. Acolo, alături de chivotul ceresc, stăteau îngerii vii, la fiecare capăt al chivotului, fiecare umbrind cu o aripă tronul harului, fiind întinsă înainte şi în sus, în timp ce celelalte aripi sunt îndoite deasupra chipurilor lor, în semn de respect şi umilinţă. — The Spirit of Prophecy 1:272. [101]

Deasupra tronului harului se afla şechina, manifestarea prezenţei divine; iar dintre heruvimi, Dumnezeu Îşi făcea cunoscută voia Sa. Din când în când, marelui preot îi erau transmise solii din ceruri, printr-un glas din nor. — Patriarchs and Prophets, 349.

Când Domnul nu răspundea printr-un glas, El făcea ca raze sfinte de lumină şi slavă să zăbovească asupra părţii din dreapta chivotului, în semn de aprobare sau favoare. Dacă cererile lor erau refuzate, un nor se aşeza asupra părţii stângi. — The Spirit of Prophecy 1:399.

Prin Domnul Hristos avea să fie îndeplinit planul pentru care cortul întâlnirii era un simbol — acea clădire plină de slavă, cu ziduri de aur strălucitor, reflectând în culorile curcubeului perdelele lucrate cu heruvimi, cu mireasma tămâiei care ardea continuu, pătrunzând peste tot, cu preoţii îmbrăcaţi într-un alb fără pată, şi în taina adâncă a locului dinăuntru, deasupra tronului harului, între chipurile îngerilor aplecaţi în închinare, slava Celui Preasfânt. În toate, Dumnezeu dorea ca poporul Său să citească planul Său pentru sufletul omenesc. Era acelaşi plan pe care, cu mult după aceea, avea să-l prezinte apostolul Pavel, vorbind prin Duhul Sfânt: „Nu ştiţi că voi sunteţi templul lui Dumnezeu şi că Duhul lui Dumnezeu locuieşte în voi?” — Education 36.

Chiar la poalele muntelui Sinai, Satana a început să-şi pună în aplicare planurile sale de a răsturna Legea lui Dumnezeu, ducând mai departe aceeaşi lucrare pe care a început-o în ceruri. În [102] timpul celor patruzeci de zile cât Moise a fost pe munte cu Dumnezeu, Satana a fost ocupat, îndemnând la îndoială, apostazie şi răzvrătire. În timp ce Dumnezeu scria Legea Sa, pe care să o dea poporului legământului Său, israeliţii, tăgăduindu-şi credincioşia faţă de Iehova, cereau dumnezei de aur!...

Întregul Univers fusese martor al scenelor de la Sinai. În manifestarea celor două conduceri, s-a văzut contrastul dintre guvernarea lui Dumnezeu şi cea a lui Satana. Din nou, locuitorii fără păcat ai celorlalte lumi priveau urmările apostaziei lui Satana şi felul guvernării pe care el ar fi stabilit-o în ceruri, dacă i s-ar fi îngăduit să aibă stăpânire. — Patriarchs and Prophets, 335, 336.

Ne minunăm noi de faptul că „slava desăvârşită”, reflectată de la Cel Atotputernic, strălucea pe faţa lui Moise cu atâta măreţie, încât poporul nu o putea privi? Amprenta lui Dumnezeu era asupra lui, făcându-l să apară ca un înger strălucitor de la tron. — Testimonies for the Church 4:533.

În timpul călătoriilor lor, în timp ce ei [israeliţii] s-au plâns de greutăţile de pe cale şi au murmurat împotriva conducătorilor lor, Moise le spusese: „Nemulţumirile voastre sunt împotriva lui Dumnezeu. Nu eu, ci Dumnezeu a lucrat izbăvirea voastră”. Însă cuvintele lui pripite în faţa stâncii: „Vom putea noi oare să vă scoatem apă” erau de fapt o admitere a acuzaţiei lor.... Domnul avea să îndepărteze pentru totdeauna gândul acesta, din mintea lor, interzicându-i lui Moise să intre în ţara făgăduită. Aici era o dovadă de netăgăduit a faptului că nu Moise era conducătorul lor, ci Îngerul cel puternic căruia Domnul Îi spusese: „Iată, Eu trimit un Înger înaintea ta, ca să te ocrotească pe drum şi să [103] te ducă în locul pe care l-am pregătit. Fii cu ochii în patru înaintea lui şi ascultă glasul Lui ... căci Numele Meu este în El.” — Patriarchs and Prophets, 419.

Moartea şi învierea lui Moise

Moise s-a întors de la adunare şi, în linişte şi singur, şi-a început drumul spre culmea muntelui.... Pe înălţimea aceea solitară, el a stat şi a privit cu ochi limpezi, priveliştea care se desfăşura înaintea lui. — Patriarchs and Prophets, 471.

Nu a fost voia lui Dumnezeu ca oricine să urce cu Moise pe vârful Pisga. Acolo, el a stat, pe un pisc înalt al vârfului Pisga, în prezenţa lui Dumnezeu şi a îngerilor cereşti. — Spiritual Gifts 4a:57.

Îngerii i-au descoperit, de asemenea, lui Moise că, deşi el s-a căit pentru că a păcătuit şi nu putea intra în ţara făgăduită şi, deşi avea simţământul că el îi făcuse pe copiii lui Israel să păcătuiască, totuşi, păcatul lor, spiritul lor de murmurare şi plângere, a fost acela care l-a făcut să se abată de la ceea ce este drept şi să comită un păcat care să-l oprească de a păşi în ţara făgăduită. Îngerii i-au spus că nu el suferea cel mai mult, nu el simţea în inima sa cel mai mult adâncimea păcatului lor, ci Hristos, conducătorul lor invizibil, Acela împotriva căruia păcătuiseră ei....

Solii cereşti s-au referit, de asemenea, la jertfele care preînchipuiau crucificarea Domnului Hristos şi au prezentat în faţa minţii lui Moise evenimentele care aveau să aibă loc în viitor.... Când i-a fost prezentată lui Moise răstignirea, ce scenă trebuie [104] să fi fost pe vârful Pisga!... El a văzut desfăşurându-se în faţa lui scene care arătau suferinţele Îngerului care îl condusese pe Israel prin pustie, călăuzindu-l în pelerinajul lui din Egipt spre Canaan.... Când a privit înălţarea Mântuitorului şi a văzut că el însuşi avea să fie unul din cei care aveau să-L însoţească pe Mântuitorul şi să-I deschidă porţile cele veşnice, ce schimbare s-a produs pe faţa lui!...

El a văzut pământul curăţit prin foc de orice urmă de păcat, de orice consecinţă a păcatului, refăcut şi dat sfinţilor în stăpânire pentru totdeauna ... şi când Moise privea această scenă, faţa lui exprima bucurie şi mulţumire. El a putut înţelege forţa tuturor îngerilor, descoperită lui. El a înţeles întreaga scenă aşa cum i-a fost prezentată. — Manuscript Releases 10:151, 152, 154, 155, 159.

După ce a văzut, spre mulţumirea lui, Canaanul, el s-a întins ca un viteaz obosit, să se odihnească. Somnul l-a cuprins, dar a fost somnul morţii. Îngerii i-au luat trupul şi l-au îngropat în vale. Israeliţii nu au putut găsi niciodată locul în care a fost îngropat el....

Satana tresălta pentru că a avut succes în a-l face pe Moise să păcătuiască împotriva lui Dumnezeu. Pentru păcatul lui, Moise a ajuns sub stăpânirea morţii. Dacă ar fi continuat cu credincioşie şi viaţa lui nu ar fi fost atinsă de acel păcat, prin faptul că nu I-a adus lui Dumnezeu slavă pentru scoaterea apei din stâncă, el ar fi intrat în ţara făgăduită şi ar fi fost mutat la cer fără să vadă moartea. Mihail, sau Hristos, împreună cu îngerii care l-au îngropat [105] pe Moise, s-au coborât din ceruri, după ce el stătuse în mormânt puţin timp, şi l-au înviat. — Spiritual Gifts 4a:57, 58.

Puterea mormântului nu fusese sfărâmată niciodată şi pe toţi care se aflau în mormânt, el [Satana] îi pretindea drept captivi ai lui, ca să nu fie niciodată eliberaţi din acea închisoare neagră a morţii. Pentru prima dată, Domnul Hristos avea să dea viaţă unuia care murise. Când Prinţul vieţii împreună cu îngerii s-au apropiat de mormânt, Satana s-a înspăimântat că îşi pierde stăpânirea. Împreună cu îngerii săi cei răi, el a stat acolo ca să împiedice pătrunderea în teritoriul pe care îl pretindea ca fiind al lui. — Patriarchs and Prophets, 478.

Când Domnul Hristos şi îngerii s-au apropiat de mormânt, Satana şi îngerii lui au apărut la mormânt, păzind trupul lui Moise ca să nu fie luat. În timp ce Hristos şi îngerii Lui se apropiau, Satana se împotrivea apropierii lor, dar a fost silit de slava şi puterea Domnului Hristos şi a îngerilor Săi să dea înapoi. Satana pretindea trupul lui Moise datorită acelui singur păcat al său; însă Domnul l-a dat cu blândeţe pe mâna Tatălui Său, zicând: „Domnul să te mustre”. Domnul Hristos i-a spus lui Satana că El ştia că Moise se pocăise cu umilinţă de acea singură greşeală a sa şi că pe caracterul său nu se afla nici o pată, iar numele său stă imaculat în cărţile cu rapoarte din ceruri. Apoi, Domnul Hristos a înviat trupul lui Moise. — Spiritual Gifts 4a:58.

Balaam, un profet care a mers pe un drum greşit

Dumnezeu S-a înfăţişat lui Balaam în timpul nopţii, prin unul din îngerii Lui şi l-a întrebat: „Cine sunt oamenii aceştia pe care-i ai la tine?” şi Balaam i-a spus lui Dumnezeu: „Balac, fiul lui Ţipor, [106] regele Moabului, a trimis după mine, să-mi zică: «Iată, un popor a ieşit din Egipt ... vino şi blestemă-l ... şi Dumnezeu i-a spus lui Balaam: „Să nu te duci cu ei. Să nu blestemi poporul acela; căci este binecuvântat”. Îngerul îi spune lui Balaam că poporul Israel este condus sub steagul Dumnezeului cerurilor; şi nici un blestem din partea omului nu poate împiedica mersul lui înainte.

Dimineaţa, el [Balaam] s-a trezit şi le-a spus, fără tragere de inimă, acelor bărbaţi, să se întoarcă la Balac, căci Domnul nu îngăduie ca el să meargă cu ei. Atunci Balac a trimis alte căpetenii, ... care ocupau o poziţie mai înaltă decât solii trimişi înainte; şi, de data aceasta, chemarea lui Balac a fost mai urgentă: „Nu mai pune piedici şi vino la mine; căci îţi voi da multă cinste. Şi Balaam a răspuns şi a zis slujitorilor lui Balaam: «Să-mi dea Balac chiar şi casa lui plină de argint şi de aur, şi tot n-aş putea să fac nici un lucru, fie mic, fie mare, împotriva poruncii Domnului, Dumnezeului meu».” — Spiritual Gifts 4a:44.

Pentru a doua oară, Balaam a fost pus la încercare.... El dorea mult de tot să poată satisface cererea regelui; şi deşi voia lui Dumnezeu îi fusese în mod clar făcută cunoscută, el i-a îndemnat pe soli să mai zăbovească, ca să mai poată vorbi cu Domnul; ca şi când Cel Infinit ar fi fost un om care să fie convins. — Patriarchs and Prophets, 440.

Un înger a fost trimis la Balaam, ca să-i spună: „Dacă bărbaţii vin să te cheme, scoală-te şi du-te cu ei; dar să faci numai ce-ţi voi spune.” — The Spirit of Prophecy 1:321. [107]

Balaam primise îngăduinţa de a merge cu solii din Moab, dacă ei aveau să vină dimineaţa ca să-l cheme. Însă supăraţi din cauza acestei întârzieri şi aşteptându-se la un alt refuz, ei s-au pregătit de călătorie înapoi spre casă, fără să se mai consulte cu el. Acum, fuseseră îndepărtate toate scuzele pentru satisfacerea cererii lui Balac. Însă Balaam era hotărât să-şi asigure răsplata; şi luându-şi animalul pe care era obişnuit să călătorească, a pornit la drum. El se temea că îngăduinţa divină putea fi retrasă chiar şi acum şi s-a grăbit tare, nerăbdător ca nu cumva să scape câştigarea mult râvnitei răsplăţi. — Patriarchs and Prophets, 441.

Mânia lui Dumnezeu s-a aprins împotriva lui Balaam pentru nebunia lui de a se fi încumetat împotriva Cerului şi „Îngerul Domnului S-a aşezat în drum ca să i se împotrivească”. Animalul, văzând solul ceresc, pe care stăpânul nu-l vedea, s-a întors din drum ca să meargă pe câmp. Cu lovituri pline de cruzime, Balaam a readus înapoi animalul, pe cărare; însă îngerul a apărut din nou, într-un loc înconjurat de ziduri, iar animalul, încercând să ocolească acel chip ameninţător, a strâns piciorul călăreţului de zid. — The Signs of the Times, 25 noiembrie, 1880.

Furia lui Balaam era fără margini şi şi-a lovit animalul cu băţul cu mai multă cruzime ca înainte. Dumnezeu a deschis acum gura acestuia şi, prin „măgăriţa ce a vorbit cu glas de om”, El „a pus [108] frâu nebuniei proorocului”. 2 Petru 2, 16. Ce ţi-am făcut, a spus aceasta, „de m-ai bătut de trei ori?”

Furios că a fost împiedicat în acest fel în călătoria lui, Balaam a răspuns animalului ca şi când s-ar fi adresat unei fiinţe inteligente: „Pentru că ţi-ai bătut joc de mine. Dacă aş avea o sabie în mână, te-aş ucide pe loc.”...

Ochii lui Balaam au fost deschişi acum şi el a văzut pe îngerul lui Dumnezeu stând cu sabia scoasă, gata să-l omoare. Cu groază „el şi-a plecat capul şi s-a aruncat cu faţa la pământ. Îngerul i-a spus: De ce ţi-ai bătut măgăriţa de trei ori? Iată, Eu am ieşit ca să-ţi stau împotrivă, căci drumul pe care mergi este un drum care duce la pierzare, înaintea Mea; măgăriţa M-a văzut şi s-a abătut de trei ori dinaintea Mea; dacă nu s-ar fi abătut dinaintea Mea, pe tine te-aş fi omorât.”...

Privind mesagerul ceresc, Balaam a exclamat cu groază: „Am păcătuit; căci nu ştiam că Te-ai aşezat înaintea mea în drum; şi acum, dacă nu găseşti că e bine ce fac, mă voi întoarce”. — Patriarchs and Prophets, 442, 443.

După ce îngerul l-a avertizat pe Balaam în acel mod impresionant, să nu satisfacă cererea moabiţilor, el i-a îngăduit să-şi continue călătoria....

Balac s-a întâlnit cu Balaam şi l-a întrebat de ce a zăbovit să vină când a trimis după el ... Balaam a răspuns: Iată, am venit la tine. Apoi, i-a spus că el nu are putere să spună nimic. Cuvântul pe care i-l va da Dumnezeu, pe acela îl va rosti şi nu altceva. Balaam a poruncit să se aducă jertfele conform ritualurilor religioase. Dumnezeu a trimis pe îngerul Său la Balaam, ca să-i transmită cuvintele pe care să le rostească, aşa cum făcuse în vremea când Balaam fusese cu totul devotat slujirii lui Dumnezeu. „şi Domnul a pus cuvinte în gura lui Balaam ... şi el şi-a rostit proorocia şi a zis: «Balac, regele Moabului, m-a adus din Aram, spunând: Vino, [109] blestemă pe Iacov şi defaimă pe Israel! Cum să blestem eu pe cine nu a blestemat Dumnezeu? Sau cum să defaim eu pe cine nu a defăimat Dumnezeu?»”...

Balac era dezamăgit şi furios. El a exclamat: „Ce mi-ai făcut? Eu te-am chemat ca să blestemi pe duşmanii mei şi iată, tu i-ai binecuvântat”. Balac crede că înfăţişarea grandioasă a israeliţilor în corturile lor ... a fost aceea care l-a împiedicat să-i blesteme. El gândeşte că, dacă îl va duce ... într-un loc unde Israel să nu apară cu acest avantaj, va putea obţine blestemul de la Balaam. Din nou, la Ţofim.... Balaam aduce arderi de tot şi apoi merge el însuşi să vorbească cu îngerul lui Dumnezeu. Şi îngerul i-a spus lui Balaam ce să spună. — The Spirit of Prophecy 1:322-324.

Iosua îl conduce pe Israel în Canaan

Israeliţii l-au jelit mult pe [Moise], conducătorul lor dispărut, şi au consacrat treizeci de zile de servicii speciale în cinstea memoriei lui.... Iosua era acum conducătorul recunoscut al lui Israel....

S-au dat porunci pentru înaintare.... Părăsind locul unde tăbărâseră ... oştirea a coborât la marginea Iordanului. — Patriarchs and Prophets, 481, 483.

Patru îngeri cereşti însoţeau întotdeauna chivotul lui Dumnezeu în toate călătoriile, pentru a-l feri de orice primejdie şi pentru a îndeplini orice misiune ce li s-ar fi cerut cu privire la chivot. Domnul Isus, Fiul lui Dumnezeu, urmat de îngeri cereşti, mergea înaintea chivotului când acesta a ajuns la Iordan; şi apele s-au dat la o parte în prezenţa Sa. Domnul Hristos şi îngerii au stat lângă chivot, iar preoţii au stat în albia râului până ce a trecut Iordanul tot Israelul. — The Spirit of Prophecy 1:399. [110]

Dacă ochii lui Iosua ar fi fost deschişi ... şi dacă el ar fi putut suporta acea privelişte, ar fi văzut îngerii Domnului tăbărâţi în jurul copiilor lui Israel; căci armata instruită a cerului venise să lupte pentru poporul lui Dumnezeu, iar Căpetenia oştirii Domnului era acolo pentru a comanda. — The Review and Herald, 19 iulie, 1892.

Când Iosua s-a retras din mijlocul armatelor lui Israel spre a se ruga, pentru ca prezenţa specială a lui Dumnezeu să-l însoţească, el a văzut un bărbat de statură falnică, îmbrăcat ca un războinic, cu sabia în mâna sa.... Acesta nu era un înger obişnuit. Era Domnul Isus Hristos, Acela care îi condusese pe evrei prin pustie, învăluit în stâlpul de foc noaptea şi în stâlpul de nor ziua. Locul a fost sfinţit prin prezenţa Sa, de aceea lui Iosua i-a fost poruncit să-şi scoată încălţămintea din picioare. — Spiritual Gifts 4a:61.

Plin de teamă sfântă, Iosua a căzut cu faţa la pământ şi s-a închinat, apoi a auzit asigurarea: „Iată, dau în mâinile tale Ierihonul şi pe împăratul lui, pe vitejii lui ostaşi” şi a primit instrucţiuni legate de felul cum să cucerească cetatea. — Patriarchs and Prophets, 488.

Căpetenia oştirii Domnului nu S-a descoperit întregii adunări. El a comunicat numai cu Iosua, care a relatat evreilor întrevederea sa cu acesta. Depindea de ei dacă aveau să creadă sau să se îndoiască de cuvintele lui Iosua, de a urma poruncile date de el în numele Căpeteniei oştirii Domnului sau să se răzvrătească împotriva [111] îndrumărilor sale şi să-i tăgăduiască autoritatea. Ei nu au putut vedea oştirea îngerilor, organizaţi de Fiul lui Dumnezeu. — Testimonies for the Church 4:162, 163.

Luarea Ierihonului

Căpetenia oştirii Domnului a venit El Însuşi din ceruri pentru a conduce oştirile cereşti în atacul împotriva cetăţii. Îngerii lui Dumnezeu au pus stăpânire pe zidurile masive şi le-au dărâmat la pământ. — Testimonies for the Church 3:264.

Domnul Hristos şi îngerii au însoţit circuitul chivotului în jurul Ierihonului şi în cele din urmă au dărâmat zidurile masive ale cetăţii, dând Ierihonul în mâinile lui Israel. — The Spirit of Prophecy 1:399.

Când a căzut Ierihonul, nici o mână omenească nu a atins zidurile cetăţii, căci îngerii Domnului au cucerit fortificaţiile şi au pătruns în fortăreaţa vrăjmaşului. Nu Israel, ci Căpetenia oştirii Domnului a fost cel care a luat Ierihonul. Însă Israel şi-a avut partea lui prin a-şi arăta credinţa în Căpetenia mântuirii lor. — The Review and Herald, 19 iulie, 1892.

Dacă un singur războinic şi-ar fi pus tăria împotriva zidurilor, slava lui Dumnezeu ar fi fost diminuată şi voia Lui afectată. Însă lucrarea a fost lăsată pe seama Celui Atotputernic; şi chiar dacă temelia acelei fortificaţii ar fi fost făcută în centrul pământului şi vârfurile ei ar fi atins cerul, rezultatul ar fi fost acelaşi, deoarece la cârma legiunilor de îngeri în acel atac se afla Căpetenia oştirii Domnului. — The Signs of the Times, 14 aprilie, 1881. [112]

Capitolul 10 — Lucrarea îngerilor de la judecători până la primii împăraţi

Domnul Hristos — „Îngerul Domnului”

În vechime, când Dumnezeu Îi trimitea pe îngerii Săi să slujească sau să transmită anumite lucruri oamenilor, în momentul în care aceştia aflau că, de fapt, au văzut şi au stat de vorbă cu un înger, erau cuprinşi de spaimă şi se temeau că vor muri. Ei aveau un respect cu totul deosebit pentru maiestatea şi puterea lui Dumnezeu şi, prin faptul că intraseră în legătură cu cineva care avea acces direct în prezenţa Lui sfântă, gândeau că vor muri. Judecători 6, 22.23; 13, 21.22; Iosua 5, 13-15; — Spiritual Gifts 4b:152.

După moartea conducătorului lor [Iosua] şi a bătrânilor asociaţi lui, poporul a început să se dedea din nou la idolatrie....

Domnul nu a îngăduit ca păcatele poporului Său să treacă fără a fi mustrate. Existau încă închinători credincioşi în Israel; şi mulţi alţii, fiind obişnuiţi astfel sau în virtutea obiceiurilor cu care s-au deprins în viaţa lor, mergeau la cortul întâlnirii, ca să se închine. O mare mulţime era adunată cu ocazia unei sărbători [113] religioase, când un înger al lui Dumnezeu, după ce a apărut mai întâi la Ghilgal, s-a descoperit adunării la Şilo....

Acest înger, acelaşi care i s-a arătat lui Iosua la luarea Ierihonului, nu era altcineva decât Fiul lui Dumnezeu.... Le-a arătat că El nu şi-a încălcat făgăduinţele făcute lor, ci ei fuseseră cei ce au încălcat legământul cel solemn.

„Şi când îngerul Domnului a rostit aceste cuvinte copiilor lui Israel, poporul şi-a ridicat glasul şi a plâns. Şi au adus acolo jertfe Domnului.” Însă pocăinţa lor nu a produs rezultate de durată. — The Signs of the Times, 2 iunie, 1881.

Ghedeon

Ghedeon era fiul lui Ioas, din seminţia lui Manase. Grupul din care făcea parte această familie nu avea o poziţie de conducere, dar casa lui Ioas era cunoscută pentru curajul şi integritatea ei.... La Ghedeon a venit chemarea din partea Domnului de a elibera pe poporul Său. În vremea aceea, el era ocupat cu treieratul grâului.... Pe când lucra în ascuns şi linişte, el cugeta întristat la starea lui Israel şi se gândea cum ar fi putut fi îndepărtat jugul celor ce asupreau pe poporul lui.

Deodată a apărut „Îngerul Domnului” şi i s-a adresat cu cuvintele: „Domnul este cu tine, viteazule!” — Patriarchs and Prophets, 546.

Îngerul şi-a ascuns slava divină a prezenţei Sale, dar El nu era altul decât Domnul Isus Hristos, Fiul lui Dumnezeu.

Când un profet sau un înger transmitea o solie divină, cuvintele sale erau: „Domnul spune, voi face aceasta”, însă despre Persoana [114] care a vorbit cu Ghedeon se spune: „Domnul i-a spus: Eu voi fi cu tine”.

Dorind să cinstească în mod special pe distinsul său oaspete şi după ce s-a asigurat că Îngerul avea să mai zăbovească, Ghedeon a dat fuga în cortul lui şi, din rezervele lui sărăcăcioase, a pregătit un ied şi azimi pe care le-a dus şi I le-a pus înainte....

Când I-a fost adus darul, Îngerul a spus: „Ia carnea şi azimile şi pune-le pe stânca aceasta şi varsă zeama”. Ghedeon a făcut astfel şi Domnul i-a dat apoi semnul pe care el îl dorise. Cu toiagul pe care-l avea în mână, Îngerul a atins carnea şi azimile şi un foc s-a ridicat din stâncă şi a mistuit tot ce era acolo, ca pe o jertfă, nu ca o masă de ospăţ; căci fusese Domnul, nu un om. După acest semn al caracterului Său divin, Îngerul a dispărut.

Când s-a convins că privise pe Fiul lui Dumnezeu, Ghedeon s-a umplut de teamă şi a exclamat: „Vai de mine, stăpâne Doamne! Am văzut pe Îngerul Domnului faţă în faţă.”

Apoi, Domnul S-a înfăţişat a doua oară lui Ghedeon în măreţia Sa şi i-a spus: „Fii pe pace, nu te teme, nu vei muri”. Aceste cuvinte pline de îndurare au fost rostite de acelaşi Mântuitor plin de milă, care spusese ucenicilor înspăimântaţi pe marea cuprinsă de furtună: „Nu vă temeţi; Eu sunt” — Acela care S-a înfăţişat înaintea celor întristaţi, aflaţi în camera de sus şi le-a spus aceleaşi cuvinte ca cele rostite lui Ghedeon: „Fiţi pe pace.” — The Signs of the Times, 23 iunie, 1881.

Samson

În mijlocul apostaziei care se răspândea, închinătorii credincioşi ai lui Dumnezeu au continuat să se roage cu stăruinţă pentru [115] eliberarea lui Israel.... La marginea ţinutului deluros, ce domina câmpia filistenilor, se afla mica cetate Ţora. Acolo locuia familia lui Manoah, din seminţia lui Dan, una din puţinele case care, în acea decădere generală, mai rămăseseră credincioase lui Iehova. „Îngerul lui Iehova” a apărut înaintea soţiei lui Manoah, care nu avea copii şi i-a spus că va avea un fiu, prin care Dumnezeu va începe să elibereze pe Israel. În vederea acestui lucru, Îngerul i-a dat instrucţiuni cu privire la ceea ce avea de făcut, cât şi cu privire la copil....

Femeia l-a căutat pe soţul ei şi, după ce i-a descris îngerul, a repetat solia acestuia. Apoi, temându-se ca nu cumva să facă vreo greşeală în importanta lucrare care le-a fost încredinţată, soţul ei s-a rugat: „Doamne, te rog, să mai vină o dată omul pe care l-ai trimis şi să ne înveţe ce să facem pentru copilul care se va naşte”.

Când îngerul a apărut din nou, cererea nerăbdătoare a lui Manoah a fost: „Ce va trebui să păzim cu privire la copil şi ce este de făcut?” Toate sfaturile date înainte au fost repetate: „Femeia să se ferească de tot ce i-am spus. Să nu guste nici un rod din viţă, să nu bea nici vin, nici băutură tare şi să nu mănânce nimic necurat; să păzească tot ce i-am poruncit”. — Patriarchs and Prophets, 560, 561.

Manoah şi soţia lui nu ştiau că Cel care le-a vorbit fusese Domnul Isus Hristos. Ei l-au privit ca solul Domnului, dar nu ştiau dacă este un profet sau un înger. Dorind să arate ospitalitate [116] faţă de oaspetele lor, l-au implorat să rămână, în timp ce ei aveau să-i pregătească un ied. Însă în necunoştinţă de cauză, ei nu au ştiut dacă să i-l aducă înainte ca ardere de tot sau să i-l aşeze înainte ca hrană.

Îngerul a răspuns: „Chiar dacă m-ai opri, n-aş mânca din bucatele tale; dar dacă vrei să aduci o ardere de tot, s-o aduci Domnului”. Simţind acum asigurarea că oaspetele său era un profet, Manoah a spus: „Care îţi este numele, ca să-ţi aducem slavă când se va împlini cuvântul tău?”

Răspunsul a fost: „Pentru ce îmi ceri Numele? El este minunat?” Simţind caracterul divin al oaspetelui său, Manoah „a luat un ied şi darul de mâncare şi a adus jertfă Domnului pe stâncă; şi îngerul a făcut o minune; şi Manoah şi soţia lui priveau la el”. A ieşit foc din stâncă şi a mistuit jertfa, şi pe când flacăra se suia spre cer, „Îngerul Domnului S-a suit în flacăra altarului. Văzând lucrul acesta, Manoah şi nevasta lui au căzut cu faţa la pământ”. Nu mai putea fi nici o îndoială cu privire la caracterul musafirului lor. Ei ştiau că L-au privit pe cel Sfânt, care, învăluindu-şi slava în stâlpul de nor, fusese călăuză şi ajutor lui Israel în pustie.

Inima lui Manoah a fost cuprinsă de uimire, teamă şi spaimă şi el n-a mai putut decât să exclame: „Vom muri, căci am văzut pe Dumnezeu!” Însă soţia lui avea în acel ceas solemn mai multă credinţă decât el. Ea i-a adus aminte că Domnul a avut plăcere să accepte jertfa lor şi le-a promis un fiu care avea să înceapă eliberarea lui Israel. Aceasta era mai degrabă o dovadă de favoare, şi nu de mânie. — The Signs of the Times, 15 septembrie, 1881. [117]

Făgăduinţa divină, făcută lui Manoah, s-a împlinit la timpul cuvenit prin naşterea unui fiu, căruia i-a fost dat numele Samson.

Prin porunca îngerului, briciul nu avea să treacă deasupra capului copilului, el fiind consacrat lui Dumnezeu ca nazireu, de la naştere. — The Signs of the Times, 6 octombrie, 1881.

Samuel şi Eli

Samuel a fost un copil înconjurat de un mediu din cele mai stricate. El a văzut şi auzit lucruri care îi întristau sufletul. Fiii lui Eli, care slujeau în locul sfânt, erau stăpâniţi de Satana. Aceşti oameni stricau cu totul atmosfera din jurul lor. Bărbaţi şi femei erau zi de zi fascinaţi de păcat şi fărădelege, totuşi, Samuel a rămas nepătat. Caracterul lui era fără pată. El nu se făcea părtaş şi nu avea nici cea mai mică plăcere în păcatele care umpleau Israelul într-un mod înfricoşător. Samuel Îl iubea pe Dumnezeu; el avea o legătură atât de strânsă cu cerul, încât un înger a fost trimis ca să vorbească cu el despre păcatele fiilor lui Eli, care întinau pe Israel. — Testimonies for the Church 3:472, 473.

Nelegiuirile fiilor lui Eli erau atât de mari, încât nici o jertfă nu putea face ispăşire pentru astfel de păcate, făcute cu voia.... Aceşti păcătoşi duceau chivotul în tabăra lui Israel....

Dumnezeu a îngăduit ca chivotul Său să fie luat de către vrăjmaşii lor pentru a-i arăta lui Israel că era zadarnic a-şi pune încrederea în chivot, simbolul prezenţei Sale, atât timp cât ei profanau poruncile pe care le conţinea chivotul.... [118]

Filistenii triumfau pentru că, gândeau ei, au pus mâna pe faimosul dumnezeu al israeliţilor, care făcuse atâtea minuni pentru ei şi îi făcuse spaima duşmanilor lor. Ei au dus chivotul lui Dumnezeu la Asdod şi l-au aşezat într-un templu de o deosebită splendoare, ridicat în cinstea celui mai popular dumnezeu al lor, Dagon, punându-l alături de dumnezeul lor. Dimineaţa, preoţii acestui dumnezeu au intrat în templu şi au fost îngroziţi găsindu-l pe Dagon căzut cu faţa la pământ în faţa chivotului Domnului.... Îngerii lui Dumnezeu, care însoţeau totdeauna chivotul, l-au aruncat cu faţa la pământ pe acel idol, dumnezeu neînsufleţit, şi apoi l-au desfigurat, pentru ca să arate că Dumnezeu, Dumnezeul cel viu, este mai presus de toţi dumnezeii şi că în faţa Lui, dumnezeul cel păgân nu era nimic. — Spiritual Gifts 4a:106, 107.

Locuitorii din Bet-Şemeş au răspândit de îndată vestea că chivotul era la ei, iar oamenii din împrejurimi au dat năvală ca să-i ureze bun-venit. Chivotul a fost aşezat pe o piatră care slujea la început drept altar şi în faţa acestuia au fost aduse jertfe Domnului.... În loc de a pregăti un loc potrivit pentru primirea lui, ei au îngăduit ca acesta să rămână pe câmpul unde se secera. În timp ce continuau să se uite la lada cea sacră şi să discute despre felul minunat în care aceasta fusese recuperată, ei au început să îşi spună părerea în legătură cu puterea ei deosebită. În cele din urmă, biruiţi de curiozitate, ei au dat capacul la o parte şi s-au aventurat să o deschidă....

Nici filistenii cei păgâni nu au îndrăznit să-i dea capacul la o parte. Îngeri din ceruri, nevăzuţi, o însoţiseră întotdeauna în călătoriile ei. Locuitorii obraznici şi lipsiţi de respect ai Bet-Şemeşului au fost degrabă pedepsiţi. Mulţi au fost loviţi de o moarte năprasnică. — Patriarchs and Prophets, 589. [119]

Saul şi Ionatan

Dumnezeu a ridicat pe Samuel ca să judece pe Israel. El era cinstit de tot poporul. Dumnezeu trebuia să fie recunoscut ca marele Conducător al lor, iar El le rânduia conducătorii, îi umplea cu Duhul Său şi le transmitea voia Sa prin îngerii Săi. — Spiritual Gifts 4a:67.

Datorită păcatului lui Saul — încumetarea de a aduce jertfa — Domnul nu i-a dat lui onoarea de a-i învinge pe filisteni. Ionatan, fiul regelui, un bărbat care se temea de Domnul, a fost ales unealta prin care avea să fie eliberat Israel....

Îngerii cerului l-au apărat pe Ionatan şi pe însoţitorul lui, îngerii au luptat de partea lor, iar filistenii au căzut în faţa lor. — Patriarchs and Prophets, 623.

Îngerii lui Dumnezeu au luptat alături de Ionatan şi filistenii cădeau pretutindeni în jurul lui. O mare spaimă a apucat oastea filistenilor în câmp şi în garnizoană.... Pământul se cutremura sub ei, ca şi când o mare mulţime de care şi călăreţi erau acolo, pregătindu-se de luptă. Ionatan şi cel care-i purta armele şi chiar şi filistenii ştiau că Domnul lucra pentru eliberarea evreilor. — Spiritual Gifts 4a:70.

Anii de început ai lui David

Samuel nu mai venea la Saul cu îndrumări de la Dumnezeu. Domnul nu-l mai putea folosi pentru împlinirea planurilor Sale. Însă El l-a trimis pe Samuel în casa lui Işai, spre a-l unge [120] pe David, pe care El l-a ales ca să domnească în locul lui Saul, pe care îl respinsese.

Când fiii lui Işai au trecut prin faţa lui Samuel, el l-ar fi ales pe Eliab, care era înalt, cu o statură demnă, însă îngerul Domnului a stat alături de el pentru a-l călăuzi în această decizie importantă şi l-a învăţat că nu trebuie să judece după înfăţişare. Eliab nu se temea de Domnul. Inima lui nu era neprihănită înaintea Domnului. El ar fi fost un conducător mândru, sever. Printre fiii lui Işai nu a fost găsit vrednic nici unul, în afară de David, a cărui ocupaţie era aceea de a păzi oile. — Spiritual Gifts 4a:77, 78.

David nu avea o statură impunătoare; însă înfăţişarea lui era frumoasă, exprimând umilinţă, cinste şi curaj autentic. Îngerul lui Dumnezeu i-a spus lui Samuel că David este cel pe care trebuie să-l ungă, căci el era alesul Domnului. Din acea clipă, Domnul i-a dat lui David o inimă înţeleaptă şi pricepută. — The Spirit of Prophecy 1:368.

Fratele mai mare al lui David, Eliab, ... era gelos pe David, pentru că fusese onorat mai presus de el. El îl dispreţuia pe David şi îl socotea inferior lui. El îl acuza în faţa altora de faptul că s-a dus pe furiş, fără să ştie tatăl său, ca să vadă lupta.... David respinge acuzaţia nedreaptă şi spune: „Ce-am făcut oare? Nu pot să vorbesc astfel?” David nu îi explică fratelui său că el venise în ajutorul lui Israel; că Dumnezeu l-a trimis ca să-l ucidă pe Goliat. Dumnezeu îl alesese ca să fie conducător în Israel; iar când armatele viului Dumnezeu erau într-un asemenea pericol, el fusese călăuzit de un înger ca să-l salveze pe Israel. — The Spirit of Prophecy 1:371. [121]

Saul întâlneşte un înger

[Saul] a îngăduit ca impulsurile să-i stăpânească judecata până când patima s-a dezlănţuit. El avea accese de furie şi nebunie când era în stare să ia viaţa oricui îndrăznea să i se împotrivească.... Tocmai caracterul fără pată al lui David şi credincioşia lui nobilă au stârnit mânia regelui; şi el socotea că însăşi viaţa şi prezenţa lui David erau un reproş la adresa lui....

El a venit la Rama şi s-a oprit la o mare fântână în Secu. Oamenii veneau laolaltă, ca să scoată apă, şi el a întrebat unde stau Samuel şi David. Când i s-a spus că ei se află la Naiot, el s-a grăbit să ajungă în acel loc. Însă îngerul lui Dumnezeu l-a întâmpinat pe drum şi l-a luat în stăpânire. Duhul lui Dumnezeu l-a ţinut prin puterea Lui şi el a mers mai departe rostind rugăciuni către Dumnezeu, presărate cu preziceri şi melodii sfinte. El a proorocit cu privire la venirea lui Mesia ca Mântuitor al lumii. Când a ajuns la Naiot în Rama, el şi-a dat jos veşmintele exterioare, care indicau rangul lui, şi a stat toată ziua şi toată noaptea în faţa lui Samuel şi a elevilor săi, sub influenţa Duhului Sfânt. — The Signs of the Times, 24 august, 1888.

Vizita lui Saul la En-Dor şi moartea sa

Din nou a fost declarat război între Israel şi filisteni.... Saul a aflat că David şi oştirea lui erau cu filistenii şi el se aştepta ca fiul lui Işai să se folosească de această ocazie pentru a se răzbuna pentru relele pe care le-a suferit. Regele era foarte supărat.... A doua zi, Saul trebuia să înceapă lupta cu filistenii. Umbrele destinului iminent adunau întuneric în jurul lui; tânjea după ajutor şi [122] călăuzire. Însă zadarnic căuta ajutor de la Domnul. „Domnul nu i-a răspuns, nici prin vise, nici prin Urim, nici prin profeţi”....

Atunci Saul a zis slujitorilor săi: „Căutaţi-mi o femeie care să cheme morţii, ca să mă duc s-o întreb”. I s-a spus că la En-Dor se află, într-o ascunzătoare, o femeie care cheamă morţii. Această femeie făcuse legământ cu Satana, predându-se în stăpânirea lui, pentru a-i împlini planurile; în schimb, prinţul răului făcea minuni pentru ea şi îi descoperea lucruri ascunse.

Deghizat, Saul s-a dus noaptea, împreună cu doar doi dintre însoţitorii săi, ca să caute ascunzătoarea vrăjitoarei.... Prin întuneric, Saul şi însoţitorii lui au trecut câmpia, au trecut cu bine de oastea filistenilor, au trecut creasta muntelui până la casa singuratică a vrăjitoarei din En-Dor....

După ce şi-a rostit vrăjile, ea a spus: „Văd o fiinţă dumnezeiască sculându-se din pământ.... Este un bătrân şi este învelit cu o mantie”. Saul a înţeles că acela era Samuel....

Nu era proorocul lui Dumnezeu acela care a ieşit la rostirea vrăjii acelei ghicitoare. Samuel nu era prezent în acel loc bântuit de spirite rele. Acea apariţie supranaturală a fost produsă numai de puterea lui Satana. — Patriarchs and Prophets, 675, 676, 679.

Primele cuvinte ale femeii, rostite sub puterea vrăjii, care au fost adresate regelui, au fost: „De ce m-ai înşelat? căci tu eşti Saul”. În acest fel, primul act al spiritului cel rău, care s-a dat drept proorocul, a fost să comunice în mod secret cu această [123] femeie nelegiuită, ca s-o avertizeze de înşelăciunea la care a fost supusă. Mesajul pentru Saul al celui care se dădea drept profet a fost: „De ce m-ai tulburat chemându-mă? Saul a răspuns: «Sunt foarte strâmtorat; căci filistenii au pornit război împotriva mea şi Dumnezeu S-a depărtat de la mine şi nu îmi mai răspunde, nici prin vise, nici prin profeţi; de aceea te-am chemat, ca să-mi faci cunoscut ce să fac»”.

Când Samuel era în viaţă, Saul îi dispreţuia sfatul şi-i detesta mustrările. Însă acum, în ceasul strâmtorării şi nenorocirii, el simţea că sfatul profetului era unica lui speranţă şi pentru a comunica cu ambasadorul cerului, el a recurs în mod zadarnic la solul diavolului! Saul s-a aşezat cu totul sub puterea lui Satana; iar acum el, a cărui plăcere unică era de a provoca mizerie şi nenorocire, a făcut ca totul să fie în folosul lui, lucrând pentru ruina nefericitului rege. Ca răspuns la rugămintea în agonie a lui Saul a venit teribila solie, de pe buzele aceluia care se pretindea a fi Samuel: „Pentru ce mă întrebi pe mine când Domnul S-a îndepărtat de tine şi S-a făcut vrăjmaşul tău?... Pentru că n-ai ascultat glasul Domnului ... de aceea ... Domnul va da Israelul şi pe tine în mâinile filistenilor”. — Patriarchs and Prophets, 680.

Când Saul a cerut să-l vadă pe Samuel, nu Domnul a fost Cel care a făcut să apară Samuel în faţa lui Saul. El nu a văzut nimic. Lui Satana nu i-a fost îngăduit să tulbure odihna lui Samuel în mormânt şi să-l aducă la realitate prin vrăjitoarea din En-Dor. [124]

Dumnezeu nu îi dă lui Satana puterea de a învia morţii. Însă îngerii lui Satana iau înfăţişarea prietenilor morţi, vorbesc şi acţionează ca şi ei şi, prin aşa-zişii prieteni morţi, el îşi poate aduce la îndeplinire mai bine planurile sale de a înşela. Satana îl cunoştea bine pe Samuel şi el ştia cum să-l reprezinte în faţa vrăjitoarei din En-Dor şi să prezinte în mod corect soarta lui Saul şi a fiilor săi. — The Spirit of Prophecy 1:376.

Relatarea biblică legată de vizita lui Saul la femeia din En-Dor a constituit o sursă de nedumerire pentru mulţi cercetători ai Bibliei. Unii socotesc că Samuel în persoană a fost prezent la întrevederea cu Saul, însă Biblia oferă suficiente dovezi pentru o concluzie contrară. Dacă, aşa cum susţin unii, Samuel se afla în ceruri, el trebuie să fi fost chemat de acolo, fie prin puterea lui Dumnezeu, fie prin puterea lui Satana. Nimeni nu ar putea crede nici măcar pentru o clipă că Satana avea puterea de a-l chema pe profetul cel sfânt din ceruri pentru a onora vrăjile unei femei nelegiuite. Şi nicidecum nu putem trage concluzia că Dumnezeu l-a chemat ca să se ducă în ascunzătoarea vrăjitoarei; căci Domnul refuzase deja să comunice cu Saul prin vise, prin Urim sau prin prooroci. Acestea erau mijloacele de comunicare ale lui Dumnezeu şi El nu le-ar fi lăsat deoparte pentru a-şi transmite solia prin agentul lui Satana.

Mesajul în sine constituie o dovadă suficientă cu privire la originea sa. Obiectivul lui nu era de a conduce la pocăinţa lui

Saul, ci de a-l împinge mai departe spre ruină; şi aceasta nu este lucrarea lui Dumnezeu, ci a lui Satana. Mai mult decât atât, fapta lui Saul de a fi consultat o ghicitoare este citată în Scriptură ca fiind unul din motivele pentru care el a fost respins de Dumnezeu şi părăsit pentru nimicire. „Saul a murit, pentru că s-a făcut vinovat de fărădelege faţă de Domnul, al cărui cuvânt nu l-a păzit, şi pentru că a întrebat şi a cerut sfatul celor ce cheamă morţii. N-a întrebat pe Domnul: de aceea Domnul l-a omorât şi [125] împărăţia a dat-o lui David, fiul lui Işai.” 1 Cronici 10, 13.14 — Patriarchs and Prophets, 683. [126]

Capitolul 11 — Lucrarea îngerilor de la David până la captivitatea babiloniană

Domnia lui David

Chivotul a rămas în casa lui Abinadab până ce David a fost făcut rege. El a adunat laolaltă pe toţi oamenii aleşi ai lui Israel, treizeci de mii, şi s-a dus să aducă chivotul lui Dumnezeu. Ei au aşezat chivotul într-un car nou şi l-au scos din casa lui Abinadab. Uza şi Ahio, fiii lui Abinadab, conduceau carul. David şi toată casa lui Israel cântau înaintea Domnului cu tot felul de instrumente muzicale. „şi când au ajuns la aria lui Nahon, Uza şi-a întins mâna ca să apuce chivotul, pentru că erau să-l răstoarne boii; şi Dumnezeu l-a omorât acolo pentru greşeala lui; şi el a murit acolo, lângă chivotul lui Dumnezeu”. Uza se mâniase pe boi, pentru că s-au împleticit. El a arătat vădită neîncredere în Dumnezeu, ca şi când Acela care adusese chivotul înapoi din ţara filistenilor nu era în stare să-i poarte de grijă. Îngerii care însoţeau chivotul l-au lovit pe Uza pentru că s-a încumetat cu nerăbdare să pună mâna pe chivotul lui Dumnezeu. — Spiritual Gifts 4a:111. [127]

Dorind să-şi extindă cuceririle printre naţiunile din jur, David s-a hotărât să-şi sporească armata cerând satisfacerea serviciului militar de către toţi cei ce aveau vârsta potrivită. Pentru a se efectua acest lucru, era necesar să facă o numărătoare a poporului. Mândria şi ambiţia l-au împins pe rege în această acţiune....

Obiectivele acelei acţiuni erau în mod direct contrare principiilor teocraţiei. Chiar şi Ioab, cât era el de lipsit de scrupule, a protestat.... „Împăratul a stăruit în porunca pe care o dădea lui Ioab”....

Dimineaţa următoare, profetul Gad i-a spus lui David: „Aşa vorbeşte Domnul, allege ... sau trei ani de foamete, sau trei ani în timpul cărora să fii nimicit de protivnicii tăi şi atins de sabia vrăjmaşilor tăi, sau trei zile în timpul cărora sabia Domnului şi ciuma să fie în ţară şi îngerul Domnului să ducă nimicirea în tot ţinutul lui Israel”. De aceea, a spus proorocul, „vezi ce trebuie să răspund Celui ce mă trimite”.

Răspunsul împăratului a fost.... „Mai bine să cădem în mâinile Domnului; căci îndurările Lui sunt nemărginite; dar să nu cad în mâinile oamenilor.” — Patriarchs and Prophets, 747, 748.

Nenorocirea a urmat de îndată. Şaptezeci de mii au fost ucişi de ciumă. David şi bătrânii lui Israel erau în cea mai adâncă umilinţă, plângând înaintea Domnului. Pe când îngerul Domnului era pe cale, pentru a distruge Ierusalimul, Dumnezeu i-a poruncit să-şi oprească acea lucrare a morţii.... Îngerul, îmbrăcat [128] ca un războinic, cu o sabie ascuţită în mâna lui, întinsă asupra Ierusalimului, se descoperă lui David şi celor care erau cu el. David se înspăimântă foarte tare, totuşi în disperarea şi compasiunea lui pentru Israel, el îşi înalţă glasul. Îl imploră pe Dumnezeu să-i cruţe turma. În durerea lui, el mărturiseşte: „Am păcătuit, am săvârşit nelegiuire; însă aceste oi, ce au făcut ele? Te rog, întinde-ţi mâna împotriva mea şi a casei tatălui meu”. — The Spirit of Prophecy 1:385, 386.

Îngerul nimicitor şi-a oprit lucrarea în afara Ierusalimului. El stătea pe Muntele Moria „în aria lui Ornan Iebusitul”. Îndrumat de prooroc, David s-a dus la munte şi a zidit acolo un altar Domnului, „a adus arderi de tot şi jertfe de mulţumire şi a chemat Numele Domnului; şi El i-a răspuns din ceruri prin focul de pe altarul arderii de tot”. „Atunci Domnul a fost potolit faţă de ţară şi a încetat urgia deasupra lui Israel”.

Locul unde fusese ridicat altarul, privit ca sfânt de atunci înainte, a fost oferit ca dar, cu mărinimie, regelui, de către Ornan.

Însă împăratul nu a vrut să îl primească.... „David a dat lui Ornan pentru acel loc şase sute de sicli de aur”. Acel loc memorabil, fiind şi locul în care Avraam zidise altarul pentru a-şi aduce ca jertfă pe propriul său fiu, iar acum sfinţit prin această măreaţă eliberare, a fost ales după aceea ca loc pentru templul ridicat de Solomon....

Încă de la începutul domniei lui David, unul din planurile lui cele mai îndrăgite a fost acela de a ridica un templu Domnului. Deşi nu i-a fost îngăduit să aducă la îndeplinire acest plan, el nu a manifestat mai puţin zel în această privinţă. — Patriarchs and Prophets, 748, 750. [129]

Domnul, prin îngerul Său, l-a învăţat pe David şi i-a dat un model al casei pe care Solomon avea s-o construiască pentru El. Îngerul a fost însărcinat să stea alături de David în timp ce el scria, pentru Solomon, îndrumări importante cu privire la planurile pentru acea casă. — Spiritual Gifts 4a:94.

Solomon

Inimile oamenilor din popor s-au întors către Solomon, aşa cum fuseseră pentru David şi ei i s-au supus în toate lucrurile. Domnul trimite pe îngerul Său să-l înveţe pe Solomon printr-un vis, în timpul nopţii. El visează că Dumnezeu vorbeşte cu el. „şi Dumnezeu a zis: «Cere ce vrei să-ţi dau». Şi Solomon a zis: «Tu ai arătat o mare bunăvoinţă faţă de robul Tău David, tatăl meu, pentru că umbla înaintea Ta în credincioşie şi curăţie de inimă; i-ai păstrat această mare bunăvoinţă şi i-ai dat un fiu care şede acum pe scaunul lui de domnie, cum se vede astăzi.... Dă dar, robului Tău o inimă pricepută, ca să judece pe poporul Tău, ca să poată deosebi binele de rău; căci cine ar putea să judece pe poporul Tău, pe poporul acesta aşa de mare la număr?»” — Spiritual Gifts 4a:96, 97.

Pe lângă heruvimii de deasupra chivotului, Solomon a mai făcut doi îngeri de dimensiuni mai mari, stând fiecare la capetele chivotului, reprezentând îngerii cereşti care păzesc continuu Legea lui Dumnezeu. Este imposibil să descrii frumuseţea şi splendoarea acestui tabernacol. Acolo, ca şi în tabernacolul din pustie, era purtat chivotul într-o rânduială solemnă, plină de respect şi pus la [130] locul său, sub aripile celor doi heruvimi maiestuoşi, care erau pe pământ. — The Spirit of Prophecy 1:413.

Ilie

După prima sa înfăţişare înaintea lui Ahab, când l-a acuzat de judecăţile lui Dumnezeu din cauza apostaziei lui şi a lui Israel, Dumnezeu i-a călăuzit paşii de puterea Izabelei într-un loc sigur, în munţi, lângă pârâul Cherit. Acolo, El l-a onorat pe Ilie, trimiţându-i hrană dimineaţa şi seara, printr-un înger din ceruri. Apoi, când pârâul a secat, El l-a trimis la văduva din Sarepta şi a făcut o minune în fiecare zi, dând hrană familiei văduvei şi lui Ilie. — Testimonies for the Church 3:288.

Faţă în faţă cu regele Ahab şi proorocii falşi şi înconjurat de oştirile adunate ale lui Israel, Ilie stă în picioare, singurul care s-a prezentat pentru a apăra onoarea lui Iehova. El, pe care toată împărăţia l-a acuzat de nenorocirea care s-a abătut asupra lor, se află acum în faţa lor, în aparenţă lipsit de apărare în prezenţa monarhului lui Israel, a profeţilor lui Baal, a războinicilor şi a miilor care se aflau de jur împrejur. Însă Ilie nu este singur. Deasupra şi împrejurul lui sunt oştile protectoare ale cerului — îngeri care excelează în putere. — Prophets and Kings, 147.

În lumina strălucitoare a soarelui, înconjurat de mii — războinici, profeţi ai lui Baal şi monarhul lui Israel — stă omul Ilie, lipsit de apărare, în aparenţă singur, dar care nu era totuşi singur. Cea mai puternică oştire a cerului îl înconjoară. Îngeri care excelează în putere au venit din ceruri pentru a apăra pe profetul cel credincios şi neprihănit. Cu voce hotărâtă şi poruncitoare Ilie strigă: „Cât timp veţi zăbovi între două opinii? Dacă Domnul [131] este Dumnezeu, mergeţi după El; dacă este Baal, urmaţi-l pe el. Şi poporul nu i-a răspuns nici un cuvânt”. [KJV] — Testimonies for the Church 3:280.

În timp ce Israel şovăia şi era îndoielnic pe Carmel, glasul lui Ilie sparge din nou liniştea: „Eu singur am rămas din proorocii Domnului, pe când prooroci ai lui Baal sunt patru sute cincizeci. Să ni se dea doi junci; ei să-şi aleagă un junc pe care să-l taie în bucăţi şi să-l pună pe lemne, fără să pună foc. Şi eu voi pregăti celălalt junc şi-l voi pune pe lemne fără să pun foc. Apoi voi să chemaţi numele dumnezeului vostru şi eu voi chema Numele Domnului. Dumnezeul care va răspunde prin foc acela să fie adevăratul Dumnezeu”. — Prophets and Kings, 148, 149.

Cât de bucuros ar fi fost Satana, care a căzut ca un fulger din cer, să poată veni în ajutorul acelora pe care el îi înşelase şi ale căror minţi le luase în stăpânirea sa, care erau cu totul devotaţi în slujba lui. Bucuros ar fi trimis el un fulger, ca să le aprindă jertfa; însă Iehova a pus limite lui Satana. El i-a ţinut în frâu puterea, şi toate născocirile lui nu au putut să trimită nici măcar o scânteie pe altarele lui Baal. — The Review and Herald, 30 septembrie, 1873.

A părăsit oare Dumnezeu pe Ilie în ceasul încercării sale? Oh, nu! El nu l-a iubit mai puţin pe slujitorul său Ilie, atunci când acesta s-a simţit părăsit de Dumnezeu şi de oameni, ca atunci când, ca răspuns la rugăciunea sa, a coborât foc din ceruri şi a luminat vârful muntelui. Iar acum, când Ilie dormea, o atingere [132] duioasă şi o voce plăcută l-au trezit. El s-a ridicat înspăimântat, gata să fugă, temându-se că vrăjmaşul l-a descoperit. Însă faţa plină de milă, care s-a aplecat asupra lui, nu era faţa unui duşman, ci a unui prieten. Dumnezeu trimisese un înger din ceruri cu hrană pentru slujitorul Său. „Scoală-te şi mănâncă”, i-a spus îngerul. „şi el s-a uitat şi iată că era o turtă coaptă pe cărbuni şi un ulcior cu apă la capul său”.

După ce s-a înviorat prin ceea ce i-a fost pregătit, el s-a culcat din nou. Îngerul a venit şi a doua oară. Atingându-l pe bărbatul prea obosit, el i-a spus cu milă şi duioşie: „Scoală-te şi mănâncă; fiindcă drumul pe care îl ai de făcut este prea lung pentru tine”. „şi el s-a sculat, a mâncat şi a băut, iar cu puterea pe care i-a dat-o mâncarea aceea a fost în stare să călătorească patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi până la muntele lui Dumnezeu, Horeb”, unde s-a refugiat într-o peşteră. — Prophets and Kings, 166.

În pustie, singur şi descurajat [după experienţa sa de pe vârful muntelui Carmel], Ilie spusese că s-a săturat de viaţă şi s-a rugat ca să moară. Însă Domnul, în mila Lui, nu i-a făcut după cuvântul lui. Ilie avea de făcut o mare lucrare. — Prophets and Kings, 228.

Cuvântul Domnului a venit la el printr-un înger puternic: „Ce faci tu aici, Ilie?” Cu toată amărăciunea sufletului său, Ilie şi-a murmurat plângerea: „Am fost plin de râvnă pentru Domnul Dumnezeul oştirilor: Căci copiii lui Israel au părăsit legământul Tău, au dărâmat altarele Tale şi au omorât cu sabia pe proorocii Tăi; şi uite, am rămas doar eu singur; şi ei caută să-mi ia viaţa”.

Spunând profetului să plece din peştera în care se ascunsese, îngerul i-a poruncit să se înfăţişeze înaintea Domnului pe munte şi [133] să asculte de Cuvântul Său. Pe când Ilie a făcut acest lucru, „iată, înaintea Domnului a trecut un vânt tare şi puternic, care despica munţii şi sfărâma stâncile; Domnul nu era în vântul acela. Şi după vânt, a venit un cutremur de pământ; Domnul nu era în cutremurul de pământ. Şi după cutremurul de pământ a venit un foc; şi Domnul nu era în focul acela. Şi după foc a venit un susur blând şi subţire. Când l-a auzit Ilie, şi-a acoperit faţa cu mantaua, a ieşit şi a stătut la gura peşterii”. Supărarea i-a trecut, duhul său a fost liniştit şi supus. El ştia acum că o încredere liniştită, o bizuire hotărâtă pe Dumnezeu avea să fie întotdeauna pentru el un ajutor în vreme de nevoie. — The Review and Herald, 23 octombrie, 1913.

Când Ilie era pe punctul de a-l părăsi pe Elisei, el i-a spus acestuia: „Cere-mi ce vrei să-ţi fac înainte să fiu luat de la tine. Şi Elisei a spus: Te rog să vină asupra mea o îndoită măsură din duhul tău.” [2 Împăraţi 2, 9] — Gospel Workers, 116 (1915) .

Şi Ilie a spus: „Greu lucru ceri; dar dacă mă vei vedea când voi fi răpit de la tine, aşa se va întâmpla; ... pe când mergeau ei vorbind, iată că un car de foc şi nişte cai de foc i-au despărţit pe unul de altul; şi Ilie s-a înălţat la cer într-un vârtej de vânt.

Şi Elisei l-a văzut şi striga: «Părinte, părinte! Carul lui Israel şi călărimea lui!»” — Education, 60. [134]

Elisei

În 2 Regi, citim cum îngeri sfinţi au venit cu misiunea de a apăra pe aleşii Domnului. Profetul Elisei se afla la Dotan şi regele [Siriei] ... a trimis într-acolo cai şi care şi o mare oştire ca să-l prindă. „şi când slujitorul lui Dumnezeu s-a trezit devreme şi a ieşit, iată că o oştire înconjura cetatea cu cai şi care. Şi slujitorul i-a zis: «Ah, Domnul meu, ce vom face?»” — Australian Union Gleaner, 20 august, 1902.

„Nu te teme” a fost răspunsul profetului; „căci cei ce sunt cu noi sunt mai mulţi decât cei ce sunt cu ei”. Iar apoi, pentru ca slujitorul să se convingă el singur, „Elisei s-a rugat şi a spus: «Deschide-i Doamne ochii, ca să poată vedea»”. „şi Domnul a deschis ochii tânărului; şi el a văzut: şi iată că muntele era plin de cai şi care de foc împrejurul lui Elisei”. În jurul slujitorului lui Dumnezeu şi al oştirilor armate era un cordon de îngeri din ceruri. Ei au venit cu mare putere, nu ca să nimicească, nu ca să pretindă omagii, ci pentru a tăbărî şi sluji în jurul acelora care erau slujitori slabi şi neajutoraţi ai Domnului. — Prophets and Kings, 256, 257.

Nu i-a fost dat lui Elisei ca să-şi urmeze stăpânul într-un car de foc. Domnul a îngăduit ca asupra lui să vină o boală de durată. În timpul îndelungatelor ore de slăbiciune şi suferinţă omenească, credinţa sa s-a prins cu putere de făgăduinţele lui Dumnezeu şi El trimitea întotdeauna pe mesagerii Săi cereşti ca să-l mângâie şi [135] să-i aducă pace. La fel ca atunci când, pe înălţimile Dotanului, a văzut oştirile cerului care-i înconjurau, carele de foc ale lui Israel şi călăreţii, tot aşa şi acum, el era conştient de prezenţa plăcută a îngerilor; şi credinţa lui era întărită. — Prophets and Kings, 263, 264.

Isaia

În zilele lui Isaia, idolatria în sine nu mai surprindea pe nimeni. Practicile nelegiuite deveniseră atât de obişnuite în toate clasele, încât cei puţini, care rămăseseră credincioşi lui Dumnezeu, erau adesea ispitiţi să-şi piardă cumpătul şi să se lase pradă descurajării şi deznădejdii....

Astfel de gânduri i-au trecut şi lui Isaia prin minte în timp ce stătea sub coloana templului. Deodată, poarta şi perdeaua dinăuntru a templului par a se fi ridicat şi retras şi i-a fost permis să privească înăuntru, în sfânta sfintelor, unde nici măcar profetul nu putea pătrunde. Apoi, i s-a înfăţişat o viziune a lui Iehova stând pe un tron înalt, în timp ce poalele mantiei Lui umpleau templul de slavă. De fiecare parte a tronului se aflau serafimi, care îşi ascundeau feţele, în adorare, în timp ce slujeau Domnului lor şi se uneau în proclamare solemnă: „Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul oştirilor; tot pământul este plin de slava Sa.” — Prophets and Kings, 306, 307.

O slavă de nedescris ieşea de la persoana de pe tron şi poalele mantiei Lui umpleau templul.... De fiecare parte a tronului harului se aflau heruvimi, ca o gardă în jurului Regelui cel măreţ şi ei străluceau de slava care îi învăluia din prezenţa lui Dumnezeu. Pe când cântecele lor de laudă răsunau în note profunde, de sinceră adorare, stâlpii porţii se cutremurau de parcă erau zguduiţi [136] de un cutremur. Aceste fiinţe sfinte cântau laudă şi slavă lui Dumnezeu, cu buze neîntinate de păcat. Contrastul dintre lauda slabă, pe care el [Isaia] era obişnuit să o aducă Creatorului, şi laudele fierbinţi ale serafimilor l-au uluit şi umilit pe profet. În acele clipe, el avea privilegiul sublim de a preţui curăţia neîntinată a caracterului proslăvit al lui Iehova.

Pe când asculta cântările îngerilor, în timp ce aceştia strigau „Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul oştirilor; tot pământul este plin de slava Sa”, slava, puterea infinită şi maiestatea neîntrecută a Domnului au trecut prin faţa lui, în viziune, şi s-au întipărit în sufletul său. În lumina acestei străluciri fără seamăn, care arăta tot ce i se putea descoperi în viziune cu privire la caracterul divin, i-a apărut în faţă propria-i păcătoşenie într-o claritate izbitoare. Chiar şi cuvintele pe care le rostea el i se păreau întinate. — The Review and Herald, 16 octombrie, 1888.

Serafimii se aflau în prezenţa lui Isus, totuşi ei îşi acopereau faţa şi picioarele cu aripile. Ei priveau frumuseţea Împăratului şi se acopereau. Când Isaia a văzut slava lui Dumnezeu, sufletul lui s-a prosternat în ţărână. În urma viziunii clare, pe care avusese favoarea să o primească, el a fost umplut cu sentimente de umilinţă. Acesta va fi întotdeauna efectul asupra minţii omeneşti atunci când Soarele Neprihănirii străluceşte asupra sufletului.... Pe măsură ce slava tot mai mare a Domnului Hristos este descoperită, unealta omenească nu va mai vedea nici o slavă în ea însăşi; căci este descoperită urâciunea ascunsă a sufletului său, iar meritele [137] proprii şi slava proprie se sting. Eul moare, iar Hristos trăieşte. — Bible Echo and Signs of the Times, 3 decembrie, 1894.

Aceasta a fost perspectiva care l-a întâmpinat pe Isaia când a fost chemat să îndeplinească misiunea de profet; totuşi, el nu s-a descurajat, căci în urechile sale răsunau corurile triumfale ale îngerilor care înconjurau tronul lui Dumnezeu: „Tot pământul este plin de slava Lui”. Isaia 6, 3. Iar credinţa lui a fost întărită prin viziuni ale realizărilor glorioase ale bisericii lui Dumnezeu, când „tot pământul va fi plin de cunoştinţa Domnului, aşa cum apele acoperă marea.” Isaia 11, 9 — Prophets and Kings, 371.

Ezechiel

Pe malurile râului Chebar, Ezechiel privea un vârtej de vânt ce părea a veni din nord „un nor gros şi un snop de foc, care răspândea de jur împrejur o lumină strălucitoare, în mijlocul căreia lucea ca o aramă lustruită, care ieşea din mijlocul focului”. Mai multe roţi care se intersectau erau puse în mişcare de patru fiinţe vii. Deasupra tuturor acestor lucruri „era ceva ca o piatră de safir, în chipul unui scaun de domnie; pe acest chip de scaun de domnie se vedea ca un chip de om care şedea pe el”. „La heruvimi se vedea ceva ca o mână de om sub aripile lor.” Ezechiel 1, 4.26; 10, 8.

Roţile se aflau într-un aranjament atât de complicat, încât la început se părea că este o încurcătură; totuşi, ele se mişcau în perfectă armonie. Fiinţele cereşti, susţinute şi călăuzite de mâna de sub aripile heruvimilor puneau în mişcare aceste roţi; deasupra lor, pe tronul de safir, se afla Cel Veşnic; iar împrejurul tronului se afla un curcubeu, semnul îndurării divine. [138]

Aşa cum acel sistem complicat al roţilor se afla sub călăuzirea mâinii de sub aripile heruvimilor, la fel şi jocul complicat al evenimentelor omeneşti se află sub controlul divin. În mijlocul luptei şi tumultului neamurilor, Acela care şede deasupra heruvimilor conduce încă evenimentele pământului. — Prophets and Kings, 535, 536. [139]

Capitolul 12 — Lucrarea îngerilor de la captivitate până la Ioan Botezătorul

Daniel şi cei trei tovarăşi ai lui

Daniel se temea de Dumnezeu, Îl iubea şi el şi-a strunit şi educat toate puterile pentru a răspunde cât mai mult cu putinţă grijii iubitoare a Marelui Învăţător, conştient fiind de marea sa responsabilitate faţă de Dumnezeu. Cei patru tineri evrei nu îngăduiau ca motive egoiste şi plăcerea pentru distracţii să ocupe clipele de aur ale acestei vieţi. Ei îşi făceau lucrul cu o inimă binevoitoare şi o minte activă. Acesta nu este un standard mai înalt decât cel pe care îl poate atinge fiecare creştin. Dumnezeu cere fiecărui creştin dornic de a învăţa să-şi înmulţească talanţii care i s-au dat. Voi sunteţi „o privelişte pentru lume, îngeri şi oameni”. — Fundamentals of Christian Education, 230.

Aceia care fac precum Daniel şi tovarăşii săi se vor bucura de cooperarea lui Dumnezeu şi a îngerilor. — Manuscript Releases 4:125.

Cuptorul de foc al lui Nebucadneţar

Ca şi în zilele lui Şadrac, Meşac şi Abed-Nego, la încheierea istoriei acestui pământ, Domnul va lucra cu putere în favoarea acelora care stau neclintiţi pentru ceea ce este drept. Acela care a mers împreună cu eroii evrei în cuptorul de foc va fi şi cu [140] urmaşii Săi, oriunde s-ar afla aceştia. Prezenţa Sa îi va mângâia şi susţine. În timpul de strâmtorare — strâmtorare care n-a mai fost văzută de când sunt neamurile pe pământ — cei aleşi ai Săi vor sta neclintiţi de partea Lui. Satana cu toată oştirea lui nu poate distruge nici pe cel mai slab dintre sfinţii lui Dumnezeu. Îngeri care excelează în tărie îi vor apăra şi Iehova li Se va descoperi ca „Dumnezeul dumnezeilor”, capabil să salveze pe deplin pe cei care îşi pun încrederea în El. — Prophets and Kings, 513.

Ospăţul lui Belşaţar

Pe când petreceau în acea noapte în mijlocul veseliei idolatre, faţa împăratului a devenit deodată palidă şi el parcă e paralizat de groază; căci iată, un capăt de mână scrie litere tainice pe perete împotriva lui. Comesenii văd şi ei scrierea ciudată şi de neînţeles pentru ei. Veselia şi cheful pălesc şi o linişte dureroasă se aşterne asupra celor adunaţi. Împăratul s-a tulburat atât de mult, încât „i s-au desfăcut încheieturile şoldurilor şi genunchii i se izbeau unul de altul”. Tremurând de spaimă, el „a strigat tare să i se aducă cititorii în stele, haldeii şi ghicitorii. Şi împăratul a luat cuvântul şi a spus înţelepţilor Babilonului: «Oricine va citi scrierea aceasta şi mi-o va tâlcui, va fi îmbrăcat în purpură, va purta un lănţişor de aur la gât şi va avea locul al treilea la cârmuirea împărăţiei»”. Însă aceşti oameni nu au fost în stare să tălmăcească scrierea ciudată scrisă de mâna unui înger al lui Dumnezeu, aşa cum nu au fost în stare să tălmăcească visul lui Nebucadneţar. — The Review and Herald, 8 februarie, 1881. [141]

Era un martor ... în palatul lui Belşaţar la acel ospăţ.... Îngerul a scris cu acea ocazie, pe zidul palatului, cuvinte împotriva lui. — The Ellen G. White 1888 Materials, 517.

Daniel în groapa cu lei

Daniel se ruga Dumnezeului Său de trei ori pe zi. Satana se înfurie la auzirea rugăciunii fierbinţi, căci ştie că va pierde. Daniel a fost preferat mai presus de toţi miniştrii şi prinţii, deoarece avea în el un duh desăvârşit. Îngerii căzuţi se temeau că influenţa lui avea să slăbească controlul lor asupra conducătorilor împărăţiei....

Oştirea acuzatoare a îngerilor răi i-a aţâţat pe miniştri şi prinţi la invidie şi gelozie, astfel că ei îl pândeau pe Daniel îndeaproape, ca să găsească vreun lucru împotriva lui, pe care să-l poată raporta împăratului, însă ei nu au reuşit acest lucru. Atunci, aceşti agenţi ai lui Satana s-au gândit să facă din credincioşia sa faţă de Dumnezeu pricina pentru distrugerea lui. Îngeri răi le-au expus planul şi aceşti agenţi l-au adus degrabă la îndeplinire. Împăratul nu ştia de ticăloşia care se punea la cale împotriva lui Daniel.

Fiind pe deplin conştient de decretul dat de împărat, el [Daniel] se pleacă încă înaintea Dumnezeului său „cu ferestrele deschise”. El socotea că rugăciunea faţă de Dumnezeu este atât de importantă, încât merita să-şi sacrifice viaţa decât să renunţe la ea. Ca urmare a faptului că se ruga lui Dumnezeu, el a fost aruncat în groapa cu lei. Până acum, îngerii cei răi şi-au atins scopul. Însă Daniel [142] continuă să se roage, chiar şi în groapa cu lei.... L-a uitat oare acolo Dumnezeu? Oh, nu; Domnul Isus, Comandantul cel puternic al oştirii cerului, a trimis pe îngerul Său ca să închidă gurile acelor lei flămânzi, ca să nu-i facă nici un rău omului lui Dumnezeu, care se roagă, şi în acea groapă înspăimântătoare era numai pace. Împăratul a fost martor al protejării sale şi l-a scos afară cu onoruri. Satana şi îngerii lui erau înfrânţi şi turbau de furie. Agenţii pe care îi folosise Satana au fost sortiţi pieirii în modul teribil în care ei complotaseră să-l distrugă pe Daniel. — Spiritual Gifts 4b:85, 86.

Gabriel trimis să explice viziunea din Daniel 8

La scurt timp după căderea Babilonului, pe când Daniel cugeta asupra acestor profeţii [a lui Isaia şi Ieremia] şi căuta pe Domnul, ca să poată dobândi înţelegere cu privire la acele vremuri, i-au fost date o serie de viziuni cu privire la ridicarea şi căderea împărăţiilor. O dată cu cea dintâi viziune, raportată în capitolul şapte al cărţii lui Daniel, a fost dată şi o interpretare; totuşi, nu toate lucrurile au fost clarificate profetului. „Pe mine m-au tulburat nespus de mult gândurile mele”, a scris el cu privire la experienţa sa de la acea dată, „şi mi s-a schimbat culoarea feţei; dar am păstrat cuvintele acestea în inima mea”. Daniel 7, 28.

În continuare, printr-o altă viziune, a fost aruncată lumină asupra evenimentelor viitoare; şi la sfârşitul acestei viziuni, Daniel a auzit „pe un sfânt vorbind; şi un alt sfânt a întrebat pe cel ce vorbea: «În câtă vreme se va împlini vedenia?»” Răspunsul care a fost dat: „Până vor trece două mii trei sute de seri şi dimineţi, apoi sfântul Locaş va fi curăţit” l-a umplut de nedumerire. Căuta cu seriozitate să înţeleagă însemnătatea viziunii. El nu putea înţelege legătura dintre cei şaptezeci de ani de captivitate, aşa [143] cum a fost prezis mai dinainte de Ieremia, şi cei două mii trei sute de ani despre care vizitatorul ceresc declarase în viziune că trebuie să treacă până la curăţirea sanctuarului lui Dumnezeu. Îngerul Gabriel i-a dat o interpretare parţială; dar când profetul a auzit cuvintele: „Viziunea ... priveşte vremuri îndepărtate”, a leşinat....

Încă împovărat de starea lui Israel, Daniel a studiat din nou profeţiile lui Ieremia. Acestea erau foarte clare....

Cu credinţă întemeiată pe cuvântul cel sigur al profeţiei, Daniel s-a rugat fierbinte Domnului pentru împlinirea neîntârziată a acelor făgăduinţe. — Prophets and Kings, 553, 554.

Pe când Daniel îşi înălţa rugăciunea, îngerul Gabriel coboară în grabă din curţile cereşti, ca să îi spună că cererile sale au fost ascultate şi primite. Acest înger puternic a fost însărcinat să-i dea pricepere şi înţelepciune — pentru a deschide înaintea lui tainele veacurilor viitoare. Astfel, în timp ce căuta cu ardoare să cunoască şi să înţeleagă adevărul, Daniel a fost adus în comuniune cu solul delegat de către cer. — The Review and Herald, 8 februarie, 1881.

Chiar înainte de a termina să-şi înalţe rugăciunea către Dumnezeu, Gabriel a apărut din nou înaintea lui şi i-a atras atenţia la viziunea pe care o văzuse înainte de căderea Babilonului, la moartea lui Belşaţar. Îngerul i-a descris apoi în detaliu perioada celor şaptezeci de săptămâni. — The Review and Herald, 21 martie, 1907. [144]

Lupta pentru influenţă asupra regilor Persiei

Agenţii cerului trebuie să lupte cu obstacole, pentru ca planul lui Dumnezeu să fie împlinit la timpul potrivit. Regele Persiei era luat în stăpânire de cel mai puternic dintre toţi îngerii răi. El a refuzat, ca şi Faraon, să asculte de Cuvântul Domnului. Gabriel a declarat că el [Satana] i s-a împotrivit douăzeci şi una de zile prin înşelăciunile sale împotriva evreilor. Însă Mihail i-a venit în ajutor şi apoi a rămas alături de regii Persiei, ţinând în stăpânire acele puteri, dând sfat bun care să contracareze sfatul cel rău. — The S.D.A. Bible Commentary 4:1173.

[Cirus] monarhul [persan] se împotrivise impresiilor Duhului lui Dumnezeu în timpul celor trei săptămâni, cât Daniel a postit şi s-a rugat, însă Prinţul Cerului, arhanghelul Mihail, a fost trimis pentru a întoarce inima încăpăţânatului rege spre a întreprinde o acţiune hotărâtă la rugăciunea lui Daniel. — The Review and Herald, 8 februarie, 1881.

Lui Daniel i s-a înfăţişat nimeni altul decât Fiul lui Dumnezeu. Această descriere este asemănătoare celei date lui Ioan atunci când Domnul Hristos i S-a descoperit acestuia pe insula Patmos.

Domnul nostru vine acum cu un alt mesager ceresc pentru a-i face cunoscut lui Daniel ce se va întâmpla în zilele din urmă. — The Review and Herald, 8 februarie, 1881.

Daniel nu a putut privi faţa îngerului, rămânând fără putere şi fără nici o vlagă. Astfel îngerul a venit la el şi l-a pus pe genunchi. El nu l-a putut privi atunci. Apoi îngerul a venit din nou la el, având înfăţişarea unui om. Atunci el a putut să-l privească. — Manuscript Releases 2:348. [145]

Biruinţa a fost în cele din urmă câştigată, iar forţele vrăjmaşului au fost ţinute în frâu în toate zilele lui Cir, care a domnit şapte ani, şi în toate zilele fiului său Cambise, care a domnit cam şapte ani şi jumătate. — The Review and Herald, 5 decembrie, 1907.

Al doilea templu

Cel de-al doilea templu nu a egalat în măreţie şi nici nu a fost sfinţit prin acele semne vizibile ale prezenţei divine legate de primul templu. Nu a existat nici o manifestare a puterii supranaturale la consacrarea acestuia. Nu a fost văzut nici un nor de slavă, care să umple noul sanctuar ridicat. Nu a coborât nici un foc din cer, care să mistuie jertfa de pe altar. Şechina nu mai era între heruvimi în locul prea sfânt; chivotul, tronul harului şi tablele mărturiei nu se mai aflau acolo. Nici un semn din ceruri nu mai transmitea preotului voinţa lui Iehova. — Prophets and Kings, 596, 597.

Ezra

Copiii robiei, care s-au întors împreună cu Ezra, „au adus arderi de tot Dumnezeului lui Israel”, ca jertfă pentru păcat şi ca semn al mulţumirii şi recunoştinţei lor pentru protecţia îngerilor sfinţi de-a lungul călătoriei lor. — Prophets and Kings, 619. [146]

Neemia

Patru luni de zile a aşteptat Neemia o ocazie favorabilă pentru a-şi prezenta cererea regelui. În acest timp, deşi inima îi era plină de întristare, el s-a străduit să aibă o înfăţişare atrăgătoare în prezenţa regelui. În acele săli luxoase şi pline de splendoare, totul trebuia să pară luminos şi plăcut. Tristeţea nu trebuia să-şi arunce umbrele asupra feţei nici unuia din însoţitorii regali. Însă în momentele când era singur, când nu era văzut de oameni, multe au fost rugăciunile, mărturisirile şi lacrimile, văzute şi auzite de Dumnezeu şi de îngeri. — Prophets and Kings, 630.

Viziunile lui Zaharia

„Mi-am ridicat ochii din nou” spune Zaharia „şi am privit şi iată că era un om care ţinea în mână o funie de măsurat. L-am întrebat: «Unde te duci?» şi el mi-a zis: «Mă duc să măsor Ierusalimul, ca să văd ce lăţime şi ce lungime are». Şi îngerul care vorbea cu mine a înaintat şi un alt înger i-a ieşit înainte. El a zis: «Aleargă de vorbeşte tânărului acestuia şi spune-i: »Ierusalimul va fi o cetate deschisă, din pricina mulţimii oamenilor şi vitelor care vor fi în mijlocul lui. Eu Însumi, zice Domnul, voi fi un zid de foc de jur împrejurul lui şi voi fi slava lui în mijlocul lui”.»” — The Review and Herald, 26 decembrie, 1907.

Viziunea lui Iosua şi îngerul

Profetului i-a fost prezentată scena acuzaţiei din partea lui Satana. El spune: „El mi-a arătat pe Iosua, marele preot, stând înaintea îngerului Domnului, iar pe Satana la dreapta lui, ca să-l pârască.” — The Review and Herald, 22 august, 1893. [147]

Una din cele mai puternice şi impresionante ilustraţii ale lucrării lui Satana, ale lucrării Domnului Hristos şi ale puterii Mijlocitorului nostru de a-l învinge pe acuzatorul poporului Său este dată în profeţia lui Zaharia. În viziune sfântă, profetul îl priveşte pe Iosua, marele preot, „îmbrăcat în haine murdare”, stând înaintea îngerului Domnului, implorând îndurarea lui Dumnezeu în favoarea poporului Său, care este în mare necaz. Satana stă la dreapta lui pentru a i se împotrivi.

Deoarece Israel a fost ales ca să păstreze cunoştinţa de Dumnezeu pe pământ, ei au fost, încă de la începutul existenţei lor ca naţiune, obiectivele speciale ale vrăjmăşiei lui Satana, şi acesta era hotărât să le producă distrugerea. Cât timp erau ascultători de Dumnezeu, nu le putea face nici un rău; de aceea el şi-a pus la lucru toată puterea şi viclenia pentru a-i ademeni la păcat. Prinşi în cursă prin ispitele lui, ei au călcat Legea lui Dumnezeu şi astfel s-au despărţit de Sursa tăriei lor şi au fost lăsaţi pradă vrăjmaşilor lor păgâni. Au fost duşi robi în Babilon, unde au rămas mulţi ani.

Totuşi, ei nu au fost uitaţi de Domnul. Profeţii Săi au fost trimişi la ei cu mustrări şi avertizări. Poporul a fost trezit ca să-şi vadă vinovăţia, ei s-au umilit înaintea lui Dumnezeu şi s-au întors la El într-o pocăinţă autentică. Atunci, Domnul le-a trimis solii de încurajare, declarând că îi va elibera din robie şi vor recâştiga favoarea Lui. Tocmai acest lucru voia Satana să-l împiedice. O rămăşiţă din Israel se întorsese deja în ţara lor, iar Satana căuta [148] acum să acţioneze asupra naţiunilor păgâne, care constituiau agenţii lui, ca să-i distrugă cu totul....

Marele preot [Iosua] nu se poate apăra pe sine şi pe poporul său, de acuzaţiile lui Satana. El nu pretinde că Israel este lipsit de vină. În haine murdare, care simbolizează păcatele poporului, pe care el le poartă ca reprezentant al lor, el stă înaintea îngerului, mărturisind vinovăţia lor, totuşi arătând spre pocăinţa şi umilinţa lor, bizuindu-se pe îndurarea unui Mântuitor care iartă păcatele şi făcând apel, prin credinţă, la făgăduinţele lui Dumnezeu.

Apoi îngerul, care este Însuşi Hristos, Mântuitorul păcătoşilor, aduce la tăcere pe acuzatorul poporului Său, spunând: „Domnul să te mustre, Satano.... El care a ales Ierusalimul; nu este el, Iosua, un tăciune scos din foc?” Israel fusese mult timp în cuptorul încercărilor. Datorită păcatelor lor, ei fuseseră aproape cu totul mistuiţi în focul aprins de Satana şi agenţii lui pentru nimicirea lor, însă acum Dumnezeu şi-a întins mâna pentru a-i scoate de acolo. După ce s-au pocăit şi umilit, Mântuitorul îndurător nu avea să-şi lase poporul pradă puterii pline de cruzime a păgânilor....

De îndată ce este acceptată mijlocirea lui Iosua, se dă porunca: „Dezbrăcaţi-l de hainele murdare de pe el!” Iar lui Iosua Îngerul îi spune: „Iată că îndepărtez de la tine nelegiuirea şi te îmbrac cu haine de sărbătoare!” Apoi, i se aşează pe cap o mitră curată şi l-au îmbrăcat în haine. Păcatele lui şi ale poporului lui au fost iertate. Israel a fost îmbrăcat în „haine de sărbătoare” — neprihănirea lui Hristos atribuită lor. Mitra aşezată pe capul [149] lui Iosua era ca cea purtată de preoţi şi purta inscripţia: „Sfinţit Domnului”, ceea ce înseamnă că, în ciuda nelegiuirilor sale anterioare, el era acum calificat să slujească înaintea lui Dumnezeu, în sanctuarul Său.

După ce a fost învestit în acest mod solemn cu rangul preoţiei, Îngerul a spus: „Aşa vorbeşte Domnul oştirilor; dacă vei umbla în căile Mele şi vei păzi poruncile Mele, vei judeca şi Casa Mea şi vei priveghea asupra curţilor Mele şi te voi lăsa să intri împreună cu cei ce sunt aici”. El avea să fie onorat cu rangul de judecător sau conducător asupra templului şi a tuturor serviciilor care se desfăşurau acolo; el avea să umble înconjurat de îngeri însoţitori, chiar în această viaţă, iar în cele din urmă să se alăture mulţimii care aduce slavă în jurul tronului lui Dumnezeu. — Testimonies for the Church 5:467-469.

Acest cuvânt de asigurare este dat tuturor celor care au credinţă în Dumnezeu. Primiţi această făgăduinţă minunată. Nu o fiinţă omenească este Cel ce vorbeşte. „Aşa vorbeşte Domnul oştirilor: «Dacă vei umbla în căile Mele şi vei păzi poruncile Mele, vei judeca şi Casa Mea şi vei priveghea asupra curţilor Mele şi te voi lăsa să intri împreună cu cei ce sunt aici».”

„Împreună cu cei ce sunt aici”. Oştirile vrăjmaşului, care încearcă să aducă ocară asupra poporului lui Dumnezeu şi oştirile cerului, de zece mii de ori zece mii de îngeri, care veghează asupra poporului ispitit al lui Dumnezeu şi îl apără, înălţându-l şi întărindu-l, aceştia sunt cei ce sunt aici. Iar Dumnezeu spune celor ce cred: Vei umbla în mijlocul lor. Nu vei fi biruit de puterile [150] întunericului. Vei sta înaintea Mea în prezenţa îngerilor sfinţi, care sunt trimişi să slujească acelora care sunt moştenitori ai mântuirii. — The Review and Herald, 30 aprilie, 1901.

Viziunea celor şapte sfeşnice şi a celor doi măslini

Imediat după viziunea lui Zaharia cu privire la Iosua şi înger, dată marelui preot ca o mărturie personală pentru încurajarea lui şi a poporului lui Dumnezeu, profetul a primit o mărturie personală cu privire la lucrarea lui Zorobabel. „Îngerul care vorbea cu mine”, spune Zaharia, „s-a întors şi m-a trezit ca pe un om pe care îl trezeşti din somnul lui. El m-a întrebat: «Ce vezi?» Eu am răspuns: «M-am uitat şi iată că este un sfeşnic cu totul de aur şi deasupra lui un vas cu untdelemn şi pe el şapte candele cu şapte ţevi pentru candelele care sunt în vârful sfeşnicului. Şi lângă el sunt doi măslini, unul la dreapta vasului şi unul la stânga lui».” — The Review and Herald, 16 ianuarie, 1908.

Apoi, eu i-am răspuns şi i-am zis: „Ce înseamnă aceşti doi măslini, la dreapta sfeşnicului şi la stânga lui? Am luat iarăşi cuvântul şi i-am spus: «Ce înseamnă cele două ramuri de măslin care sunt lângă cele două ţevi de aur, prin care curge uleiul auriu din el?» şi el mi-a răspuns: «Aceştia sunt cei doi unşi care stau înaintea Domnului întregului pământ».”

Cei doi unşi care stau înaintea Domnului întregului pământ au poziţia pe care a avut-o odată Satana, ca heruvim ocrotitor. Prin fiinţele sfinte care înconjoară tronul Său, Domnul ţine o legătură continuă cu locuitorii pământului. — The Review and Herald, 20 iulie, 1897. [151]

Lucrarea îngerilor în timpul Esterei

Decizia împăratului [Ahaşveroş] împotriva evreilor a fost obţinută prin pretenţii false şi minciuni cu privire la acel popor deosebit. Satana instigase acel plan pentru a scăpa pământul de cei care menţinuseră cunoştinţa despre adevăratul Dumnezeu. Însă comploturile sale au fost înfrânte de o putere mai mare, care domneşte în mijlocul fiilor oamenilor. Îngeri care excelează în putere au fost însărcinaţi să apere pe poporul lui Dumnezeu, iar comploturile făcute de adversarii lor s-au întors asupra propriilor lor capete. — Testimonies for the Church 5:450.

În ziua hotărâtă pentru nimicirea lor, „evreii s-au strâns în cetăţile lor, în toate ţinuturile împăratului Ahaşveroş, ca să pună mâna pe cei ce căutau să-i piardă. Nimeni n-a putut să le stea împotrivă, căci frica de ei apucase pe toate popoarele!” Îngeri care excelează în putere fuseseră însărcinaţi de Dumnezeu să apere pe poporul Său în timp ce „ei îşi apărau viaţa”. Estera 9, 2.16 — Prophets and Kings, 602.

Tatăl lui Ioan Botezătorul

Zaharia locuia în „ţinutul deluros al Iudeii”, însă el se dusese la Ierusalim ca să slujească o săptămână la templu, un serviciu care se cerea preoţilor din fiecare ceată de două ori pe an....

El stătea în faţa altarului de aur, în locul sfânt din sanctuar.... Deodată, [152] a devenit conştient de prezenţa divină. Un înger al Domnului „stătea în partea dreaptă a altarului”. Poziţia îngerului era un semn al favorii, însă Zaharia nu şi-a dat seama de acest lucru. Mulţi ani se rugase el pentru venirea Mântuitorului; acum cerul îşi trimisese mesagerul pentru a-l anunţa că acele rugăciuni aveau să primească în curând răspuns; însă îndurarea lui Dumnezeu i se părea prea mare pentru el, ca să poată crede. El a fost umplut de teamă şi a început să se învinovăţească.

Însă a fost întâmpinat cu asigurarea fericită: „Nu te teme, Zaharia; căci rugăciunea ta este ascultată; nevasta ta, Elisabeta, îţi va naşte un fiu, căruia îi vei pune numele Ioan ... şi Zaharia a spus îngerului: «Din ce voi cunoaşte lucrul acesta, fiindcă eu sunt bătrân şi nevastă-mea este înaintată în vârstă?»”

La întrebarea lui Zaharia, îngerul a spus: „Eu sunt Gabriel, care stau înaintea lui Dumnezeu. Am fost trimis să-ţi vorbesc şi să-ţi aduc această veste bună”. Cu cinci sute de ani înainte, Gabriel îi făcuse cunoscută lui Daniel perioada profetică ce avea să se întindă până la venirea lui Hristos. Cunoaşterea faptului că această perioadă era aproape de încheiere îl determinase pe Zaharia să se roage pentru venirea lui Mesia. Acum, însuşi mesagerul prin care fusese dată profeţia a venit să anunţe împlinirea ei.

Cuvintele îngerului „Eu sunt Gabriel, care stau în prezenţa lui Dumnezeu” arată că el deţine o poziţie de înaltă onoare în curţile cereşti. Când a venit cu o solie la Daniel, el a spus: „Nimeni nu mă ajută împotriva acestora afară de voievodul nostru Mihail”. Daniel 10, 21. Despre Gabriel, Mântuitorul vorbeşte în Apocalipsa, spunând că „El a trimis şi a făcut cunoscut prin îngerul Său la [153] robul Său Ioan.” Apocalipsa 1, 1. Iar lui Ioan, îngerul i-a spus: „Eu sunt un împreună slujitor cu tine şi cu fraţii tăi, proorocii.” Apocalipsa 22, 9.

Ce gând minunat — îngerul care stă, în ce priveşte onoarea, alături de Fiul lui Dumnezeu, este cel ales ca să dezvăluie planurile lui Dumnezeu oamenilor păcătoşi. — The Desire of Ages, 97-99.

Lucrarea lui Ioan Botezătorul a fost prezisă de îngerul care a venit la Zaharia în templu. „Nu te teme, Zaharia” a spus el; „căci rugăciunea ta a fost ascultată; nevasta ta Elisabeta îţi va naşte un fiu şi îi vei pune numele Ioan. Şi ... el va fi umplut de Duhul Sfânt ... şi mulţi din copiii lui Israel se vor întoarce la Domnul, Dumnezeul lor. Şi el va merge înaintea Lui în duhul şi puterea lui Ilie.” — The Review and Herald, 20 februarie, 1900.

Îngerul Gabriel a dat instrucţiuni speciale părinţilor lui Ioan în ce priveşte cumpătarea. A fost dată o lecţie de reformă a sănătăţii printr-unul din îngerii cei înălţaţi de la tronul cerului. — The Spirit of Prophecy 2:43.

Prin Ioan Botezătorul, Dumnezeu a ridicat un sol care să pregătească calea Domnului. El trebuia să ducă înaintea lumii o mărturie neclintită, prin care să mustre şi să condamne păcatul. Anunţând misiunea lui Ioan şi lucrarea lui, îngerul a spus: „El va merge înaintea Lui [a lui Hristos] în duhul şi puterea lui Ilie, ca să întoarcă inimile părinţilor la copii şi pe cei neascultători la umblarea în înţelepciunea celor neprihăniţi, ca să gătească Domnului un norod bine pregătit pentru El.” — The Review and Herald, 2 august, 1898. [154]

Capitolul 13 — Întruparea şi primii ani ai vieţii lui Hristos

Întruparea — o taină adâncă

Când contemplăm întruparea lui Hristos pentru omenire, rămânem uluiţi în faţa unui mister de neînţeles, pe care mintea omenească nu îl poate pătrunde. Cu cât cugetăm mai mult, cu atât ni se pare mai uimitor. Cât de mare este contrastul dintre divinitatea lui Hristos şi pruncul neajutorat din ieslea din Betleem! Cum am putea măsura distanţa dintre Dumnezeul cel Atotputernic şi un prunc neajutorat? Cu toate acestea, Creatorul lumilor, Acela în care locuieşte trupeşte toată plinătatea dumnezeirii, s-a făcut cunoscut printr-un prunc neajutorat în iesle. Cu mult mai presus decât oricare dintre îngeri, egal cu Tatăl în ce priveşte demnitatea şi slava şi totuşi să poarte veşmântul umanităţii! Divinitatea şi umanitatea s-au îmbinat în mod tainic, iar omul şi Dumnezeu au devenit una. În această unitate găsim speranţă pentru neamul nostru decăzut. — The Signs of the Times, 30 iulie, 1896.

Universul privea

Venirea Domnului Hristos în lumea noastră a constituit un eveniment mare, nu numai pentru această lume, ci pentru toate lumile universului lui Dumnezeu. În faţa tuturor fiinţelor cereşti, El [155] trebuia să ia asupra Lui natura noastră şi să fie încercat în toate privinţele ca şi noi. — The Signs of the Times, 20 februarie, 1893.

Venind să locuiască împreună cu noi, Domnul Isus avea să-L descopere pe Dumnezeu atât oamenilor, cât şi îngerilor.... Însă această revelaţie nu a fost dată numai pentru copiii Săi născuţi pe pământ. Mica noastră lume este manualul universului. Minunatul plan al harului lui Dumnezeu, taina iubirii Sale mântuitoare, constituie tema asupra căreia „îngerii doresc să privească” şi aceasta va constitui studiul lor de-a lungul veacurilor nesfârşite. — The Desire of Ages, 19, 20.

De ce a luat Domnul Hristos natură omenească?

El [Satana] se lăudase cu trufie înaintea îngerilor cereşti că atunci când va apărea Domnul Hristos, luând asupra Lui natură omenească, va fi mai slab decât el şi el Îl va învinge cu puterea lui. El tresălta de bucurie că Adam şi Eva nu au putut face faţă insinuărilor lui atunci când el i-a ispitit. — The Review and Herald, 28 iulie, 1874.

Unicul Fiu al lui Dumnezeu a venit în lumea noastră ca om pentru a descoperi lumii că oamenii pot păzi Legea lui Dumnezeu. Satana, îngerul căzut, declarase că nici un om nu poate ţine Legea lui Dumnezeu după neascultarea lui Adam. — Manuscript Releases 6:334.

Satana susţinea că e imposibil ca fiinţele omeneşti să poată ţine Legea lui Dumnezeu. Pentru a dovedi falsitatea acestei susţineri, Domnul Hristos a lăsat locul Său înalt, a luat asupra Lui natura omului şi a venit pe pământ pentru a fi în fruntea neamului [156] căzut, spre a arăta că omenirea poate face faţă ispitirilor lui Satana. — The Upward Look, 172.

Natura omenească a Domnului Hristos

Natura Sa [a lui Hristos] a fost una creată; El nu avea nici măcar puterea îngerilor. Era umană, la fel cu a noastră, identică. — Selected Messages 3:129.

În slăbiciunea naturii umane, Domnul Hristos avea de întâmpinat ispitele unuia care deţinea puterea naturii mai înalte pe care Dumnezeu o acordase familiei îngereşti. — The Review and Herald, 28 ianuarie, 1909.

Ceea ce s-a petrecut la Betleem constituie o temă inepuizabilă. În ea este ascunsă „adâncimea bogăţiei înţelepciunii şi ştiinţei lui Dumnezeu”. Romani 11, 33. Ne minunăm de sacrificiul Mântuitorului care a schimbat tronul cerului pentru o iesle şi compania îngerilor care Îl adorau cu vitele din grajd. Mândria şi trufia omenească se simt mustrate în prezenţa Lui. Şi totuşi, acesta nu a fost decât începutul minunatei Sale iubiri. Pentru Fiul lui Dumnezeu ar fi fost o umilinţă aproape infinită şi dacă ar fi luat natura omului chiar atunci când Adam se afla inocent în grădina Edenului. Însă Domnul Isus a acceptat umanitatea în momentul când neamul omenesc fusese slăbit de patru mii de ani de păcat. Ca orice copil al lui Adam, El a suferit urmările legii eredităţii. Care au fost aceste urmări se vede în istoria strămoşilor Săi pământeşti. Cu o astfel de ereditate a venit El ca să împărtăşească necazurile şi ispitele noastre şi să ne dea un exemplu de viaţă fără de păcat. — The Desire of Ages, 48, 49. [157]

Ca Dumnezeu, Domnul Hristos nu a putut fi ispitit mai mult decât atunci când a avut de făcut acea alegere în ceruri. Însă, umilindu-Se şi luând asupra Lui natura omului, El putea fi ispitit. El nu a luat asupra Lui nici măcar natura îngerilor, ci pe cea umană, cu totul identică naturii noastre, cu excepţia faptului că El nu a fost întinat de păcat. Un trup omenesc, o minte omenească, cu proprietăţile ei specifice; El a fost oase, creier şi muşchi. Om ca şi noi, El a fost limitat la slăbiciunea omenească. Împrejurările în care a trăit au fost de o astfel de natură, încât El a fost expus la toate necazurile de care au parte oamenii, nu a fost bogat, nu a dus o viaţă de tihnă, ci de lipsuri, sărăcie şi umilinţă. El a respirat aerul pe care omul îl are de respirat. El a umblat pe acest pământ, ca om. El a avut raţiune, conştiinţă, memorie, voinţă şi sentimente, ca orice suflet omenesc, care erau unite cu natura Lui divină. — Manuscript Releases 16:181, 182.

În copilul din Betleem era ascunsă slava în faţa căreia îngerii se pleacă. Acest prunc neajutorat era sămânţa promisă, spre care arăta primul altar de la poarta Edenului. — The Desire of Ages, 52.

Bunavestire

Înainte de naşterea Sa [a lui Hristos], îngerul îi spusese Mariei: „Va fi mare şi va fi chemat Fiul Celui Preaînalt. Şi Domnul Dumnezeu Îi va da tronul tatălui Său David. Şi El va domni peste casa lui Iacov pe vecie.” Luca 1, 32.33. Maria a păstrat aceste cuvinte în inima ei; deşi credea că fiul ei avea să fie Mesia al lui Israel, totuşi ea nu putea înţelege misiunea Lui. — The Desire of Ages, 81, 82. [158]

Îngerii îi priveau pe călătorii cei obosiţi, Iosif şi Maria, croindu-şi drum spre cetatea lui David, pentru a fi înscrişi, potrivit decretului lui Cezar Augustus. Iosif şi Maria au fost aduşi aici prin providenţa lui Dumnezeu; căci acesta era locul în care profeţia prezisese că Se va naşte Hristos. Ei caută un loc de odihnă la han, dar sunt respinşi, pentru că nu mai este loc. Cei bogaţi şi onoraţi au fost bineveniţi şi au putut găsi camere şi odihnă, în timp ce aceşti călători istoviţi sunt siliţi să caute refugiu într-o clădire rudimentară, care adăposteşte animale necuvântătoare. — The Review and Herald, 17 decembrie, 1872.

Înainte de naşterea lui Hristos

În ceruri, se ştia că sosise timpul pentru venirea lui Hristos în lume, iar îngerii părăsesc slava pentru a fi martori la primirea Lui de către cei la care a venit pentru a-i binecuvânta şi mântui. Ei fuseseră martori la slava Lui în ceruri şi gândeau că El va fi primit cu onoare, potrivit caracterului Său şi importanţei misiunii Sale. Pe măsură ce îngerii se apropie de pământ, ei vin întâi la poporul pe care Dumnezeu îl despărţise de celelalte naţiuni ale lumii, ca fiind comoara Sa preţioasă. Ei nu văd nici un interes deosebit printre evrei, nici o aşteptare şi veghere dornică de a fi primii care să-L primească pe Mântuitorul şi să recunoască venirea Sa. — The Review and Herald, 17 decembrie, 1872.

Un înger cutreieră pământul pentru a vedea cine este pregătit pentru a spune bun venit lui Isus. Dar nu vede nici un semn de aşteptare. El nu aude nici un glas de laudă sau biruinţă că se apropie venirea lui Mesia. Îngerul pluteşte un timp asupra cetăţii [159] alese şi a templului unde prezenţa divină se manifestase timp de veacuri; însă chiar şi aici este aceeaşi indiferenţă....

Uluit cu totul, mesagerul ceresc este aproape pe punctul de a se întoarce în cer cu vestea ruşinoasă, când iată că descoperă un grup de păstori care îşi veghează turmele noaptea şi, în timp ce privesc cerurile înstelate, ei cugetă la profeţia despre venirea lui Mesia pe pământ şi tânjesc după venirea Răscumpărătorului lumii. Acesta este un grup pregătit să-l primească pe solul ceresc. Şi deodată, li se înfăţişează îngerul Domnului, proclamându-le vestea cea bună, care le aduce mare bucurie. — The Great Controversy, 314.

Îngerii au trecut pe lângă şcolile profeţilor, palatele regilor şi s-au înfăţişat păstorilor umili, care îşi păzeau turmele noaptea, pe câmpiile Betleemului. La început, li s-a înfăţişat un singur înger îmbrăcat în strălucirea cerului; atât de surprinşi şi înspăimântaţi au fost păstorii, încât nu au putut face altceva decât să privească uimiţi slava vizitatorului ceresc cu o uimire de nespus. Îngerul Domnului a venit la ei şi le-a spus: „Nu vă temeţi căci vă aduc o veste bună, care va fi o mare bucurie pentru tot norodul; astăzi, în cetatea lui David, vi S-a născut un Mântuitor, care este Hristos, Domnul. Iată semnul după care-L veţi cunoaşte; veţi găsi un prunc înfăşat în scutece şi culcat într-o iesle.”

Înainte ca ei să se dumirească şi ochii lor să se obişnuiască cu prezenţa plină de slavă a îngerului, întreaga câmpie a fost luminată de slava minunată a unei mulţimi de îngeri care au umplut câmpiile Betleemului. Îngerul aduce la tăcere temerile păstorilor înainte de a le deschide ochii pentru a privi mulţimea de îngeri din ceruri, toţi lăudând pe Dumnezeu şi zicând: „Slavă lui Dumnezeu în [160] locurile prea înalte şi pace pe pământ între oamenii plăcuţi Lui.” — The Review and Herald, 9 decembrie, 1884.

Păstorii sunt plini de bucurie şi, după ce slava strălucitoare dispare şi îngerii se întorc în ceruri, ei sunt toţi emoţionaţi de vestea cea bună primită şi se grăbesc să pornească în căutarea Mântuitorului. Ei găsesc pe pruncul Mântuitor, aşa cum spuseseră solii cereşti, înfăşat în scutece, stând acolo într-o iesle. — The Review and Herald, 17 decembrie, 1872.

Satana a văzut câmpiile Betleemului luminate de slava plină de strălucire a mulţimii de îngeri cereşti. El a auzit cântecul lor: „Slavă lui Dumnezeu în locurile preaînalte şi pace pe pământ între oamenii plăcuţi Lui”. Prinţul întunericului i-a văzut pe păstorii uimiţi, cuprinşi de teamă, când priveau cum s-au luminat câmpiile. Ei tremurau în faţa manifestărilor de slavă, uluitoare, care se pare că le-au pătruns în simţuri. Însuşi şeful rebel tremura când îngerul a proclamat în faţa păstorilor: „Nu vă temeţi, căci vă aduc o veste bună, care va fi o mare bucurie pentru tot norodul; astăzi, în cetatea lui David, vi s-a născut un Mântuitor, care este Hristos, Domnul”....

Satana ştia că nu prevesteşte nimic bun pentru el cântecul solilor cereşti, care proclamau venirea Mântuitorului într-o lume căzută şi bucuria manifestată la acest mare eveniment. În mintea lui, au apărut prevestiri întunecoase cu privire la influenţa pe care avea s-o aibă asupra împărăţiei sale această venire în lume. — The Review and Herald, 3 martie, 1874. [161]

Magii

Îngerii au găsit aşteptători ai venirii lui Mesia nu numai pe dealurile Iudeii şi nu doar printre păstorii cei umili. Şi în ţinuturile păgânilor erau unii care Îl aşteptau; aceştia erau filozofii din Răsărit, oameni înţelepţi, bogaţi şi nobili. Cercetători ai naturii, magii Îl văzuseră pe Dumnezeu în lucrarea mâinilor Lui. Din Scripturile ebraice, ei aflaseră că o Stea se va ridica din Iacov şi cu o dorinţă arzătoare au aşteptat apariţia Aceluia care avea să fie nu numai „mângâierea lui Israel”, ci şi „o lumină care să lumineze neamurile”, şi „mântuire până la marginile pământului”. Luca 2, 25; Faptele Apostolilor 13, 47 — The Great Controversy, 315.

Înţelepţii ... studiaseră profeţia; ei ştiau că este foarte aproape timpul venirii lui Hristos şi aşteptau cu nerăbdare vreun semn al acestui mare eveniment, ca să poată fi printre primii care să spună bun-venit pruncului Rege din ceruri şi să I se închine. Aceşti înţelepţi văzuseră cerurile luminate de acea lumină care îi învăluia pe solii cereşti, care vesteau venirea lui Hristos păstorilor lui Israel, iar după ce mesagerul angelic s-a întors în ceruri, a apărut o stea luminoasă care zăbovea pe cer. Apariţia neobişnuită a acelei stele mari, strălucitoare, pe care nu o mai văzuseră niciodată înainte, stând acolo ca un semn pe cer, le-a atras atenţia, iar Duhul lui Dumnezeu i-a îndemnat să pornească să-L caute pe acel Oaspete ceresc în această lume căzută. — Redemption Or The First Advent Of Christ With His Life And Ministry, 16. [162]

Când lumina [îngerilor de la Betleem] a slăbit, a apărut o stea luminoasă, care zăbovea pe cer. Nu era o stea fixă şi nici vreo planetă, şi fenomenul a trezit mare interes. Steaua era un grup de îngeri strălucitori, situat la mare distanţă, însă înţelepţii nu ştiau acest lucru. Totuşi, ei erau conştienţi că steaua aceea are o anumită semnificaţie pentru ei. Au întrebat pe preoţi şi filozofi şi au studiat sulurile străbunilor. Profeţia lui Balaam declarase: „O stea răsare în Iacov, un toiag de cârmuire se ridică din Israel.” Numeri 24, 17. Era posibil oare ca această stea să fi fost trimisă ca vestitor al Celui promis? Magii au primit bine lumina adevărului trimis de cer; acum acesta le era revărsat în raze şi mai strălucitoare. Ei au fost înştiinţaţi prin vise să pornească în căutarea Prinţului nou-născut. — The Desire of Ages, 60.

Îngerii lui Dumnezeu, sub înfăţişarea unei stele, i-au condus pe magi în misiunea lor de căutare a lui Isus. Ei au venit cu daruri şi ofrande costisitoare de tămâie şi mir pentru a-şi aduce închinarea Regelui copil, prezis de profeţie. Ei au urmărit pe solii cei strălucitori, fiind siguri de călăuzire şi foarte bucuroşi. — The Review and Herald, 9 decembrie, 1884.

Înţelepţii se îndreptau în direcţia în care îi călăuzea steaua. Când s-au apropiat de cetatea Ierusalim, steaua s-a învăluit în întuneric şi nu i-a mai condus. Ei s-au gândit că evreii din Ierusalim nu puteau să nu fie în cunoştinţă de cauză cu privire la măreţul eveniment al venirii lui Mesia şi au început să pună întrebări în jurul Ierusalimului. Ei şi-au expus deschis căutarea lor. Ei Îl căutau pe Isus, Regele iudeilor, fiindcă I-au văzut steaua în Răsărit şi au venit să I se închine. — Redemption Or The First Advent Of Christ With His Life And Ministry, 16. [163]

Venirea magilor a provocat degrabă zarvă pretutindeni în Ierusalim. Căutarea acestora a creat agitaţie în popor, care a pătruns în palatul regelui Irod. Vicleanul Edomit a fost trezit de vestea unui posibil rival....

Irod i-a suspectat pe preoţi de a fi complotat cu acei străini pentru a stârni o mişcare populară şi a-l da jos de pe tron. Şi-a tăinuit totuşi suspiciunea, fiind hotărât să le zădărnicească planurile printr-o şi mai mare viclenie. I-a chemat pe mai marii preoţilor şi pe cărturari şi le-a pus întrebări în legătură cu învăţăturile din cărţile lor sfinte cu privire la locul naşterii lui Mesia.

Această întrebare, venită din partea uzurpatorului tronului şi făcută la cererea străinilor, a rănit mândria învăţătorilor iudei. Indiferenţa cu care se uitau prin sulurile profeţiei l-a înfuriat pe tiranul gelos. El credea că ei îi ascund ceea ce ştiau despre acel lucru. Cu o autoritate pe care nu o puteau desconsidera, el le-a poruncit să facă cercetări mai amănunţite şi să-i spună locul naşterii Regelui aşteptat. „şi ei i-au spus: În Betleemul din Iudeea; căci aşa a zis profetul”....

Preoţii şi bătrânii din Ierusalim nu erau atât de neştiutori cu privire la naşterea lui Hristos pe cât pretindeau. Ştirea despre înfăţişarea îngerilor înaintea păstorilor fusese adusă la Ierusalim, însă rabinii nu au socotit-o vrednică de a fi luată în seamă. Ei înşişi ar fi putut să-L găsească pe Isus şi ar fi putut să-i conducă pe magi la locul naşterii Sale; însă nu a fost aşa, ci înţelepţii [164] au venit să le atragă atenţia la naşterea lui Mesia. „Unde este Regele de curând născut al iudeilor?” au spus ei „căci I-am văzut steaua în Răsărit şi am venit să ne închinăm Lui.”

Acum mândria şi invidia au închis uşa în faţa luminii. Dacă ar fi fost crezute veştile aduse de păstori şi înţelepţi, atunci preoţii şi rabinii ar fi fost puşi într-o poziţie nicidecum de invidiat, descalificându-i de pretenţia că sunt exponenţi ai adevărului lui Dumnezeu. Aceşti cărturari învăţaţi nu s-ar fi înjosit să se lase învăţaţi de cei pe care ei îi numeau păgâni. Nu se putea, spuneau ei, ca Dumnezeu să treacă pe lângă ei şi să comunice cu nişte păstori ignoranţi şi cu nişte netăiaţi împrejur dintre neamuri. Erau hotărâţi să-şi arate dispreţul pentru veştile care îl puseseră în mişcare pe Irod şi tot Ierusalimul. Doar nu aveau să se ducă la Betleem să vadă dacă aşa stăteau lucrurile....

Înţelepţii au plecat singuri din Ierusalim. Când au ieşit pe porţi, umbrele nopţii tocmai cădeau şi spre marea lor bucurie, au văzut din nou steaua şi au fost conduşi la Betleem. Lor nu li s-a făcut cunoscut, ca păstorilor, starea umilă a lui Isus.... La Betleem, ei nu au găsit nici o gardă regală, staţionată, care să-L apere pe Regele de curând născut. Nici unul din oamenii onoraţi nu era acolo. Isus era legănat într-o iesle. Părinţii Lui, ţărani simpli, erau singurii care Îl păzeau....

„Când au intrat în casă şi au văzut copilul şi pe Maria, mama Lui, ei s-au aplecat şi I s-au închinat”. Sub înfăţişarea umilă a lui Isus, ei au recunoscut prezenţa divinităţii. — The Desire of Ages, 61-63. [165]

După ce şi-au încheiat misiunea, înţelepţii aveau în plan să se întoarcă şi să-i aducă lui Irod vestea cea plină de bucurie a succesului călătoriei lor. Însă Dumnezeu i-a trimis pe îngerii Săi, în timpul nopţii, pentru a le schimba direcţia de mers. Într-o viziune de noapte, li s-a spus clar să nu se întoarcă la Irod. Ei au ascultat de solii cereşti şi s-au întors la casele lor pe un alt drum. — Redemption Or The First Advent Of Christ With His Life And Ministry, 19.

În mod asemănător, Iosif a primit avertizarea să fugă în Egipt împreună cu Maria şi copilul. Şi îngerul a spus: „Rămâneţi acolo până vă voi da de ştire: căci Irod caută copilul şi vrea să-L omoare”. Iosif s-a supus de îndată, pornind la drum noaptea, pentru mai multă siguranţă....

La Ierusalim, Irod aştepta cu nerăbdare întoarcerea înţelepţilor. Deoarece timpul trecea şi ei nu mai apăreau, a început să aibă bănuieli.... De îndată au fost trimişi soldaţi la Betleem, cu ordinul de a-i omorî pe toţi copiii până la doi ani. — The Desire of Ages, 64-66.

Dar, împotriva planurilor prinţului întunericului, era la lucru o putere mai mare. Îngerii lui Dumnezeu au împiedicat planurile lui şi au apărat viaţa Mântuitorului copil. — The Signs of the Times, 4 august, 1887.

Lui Iosif, care se afla încă în Egipt, i s-a poruncit de către un înger al lui Dumnezeu să se întoarcă în ţara lui Israel; ... însă, aflând că în Iudea domnea Arhelau, în locul tatălui său, s-a temut ca nu cumva planurile tatălui împotriva lui Hristos să fie aduse la îndeplinire de către fiu.... [166]

Iosif a fost îndrumat din nou într-un loc unde să stea în siguranţă. El s-a întors la Nazaret, locul unde locuise înainte, şi aici a locuit Isus timp de aproape treizeci de ani.... Dumnezeu a însărcinat îngeri care să-L însoţească pe Isus şi să-L apere până Îşi va îndeplini misiunea pe pământ şi să moară de mâinile acelora pe care a venit să-i mântuiască. — The Desire of Ages, 66, 67.

Ani tăcuţi

Încă de la anii cei mai fragezi, El [Hristos] a trăit o viaţă de trudă. Cea mai mare parte a anilor de început ai vieţii Sale, Isus i-a petrecut făcând lucrul Său cu răbdare în atelierul de tâmplărie din Nazaret. Îmbrăcat ca un muncitor obişnuit, Domnul vieţii a străbătut străzile orăşelului în care locuia, ducându-se şi întorcându-se de la lucrul Său umil; îngeri slujitori Îl însoţeau când mergea alături de ţărani şi muncitori, fără să fie recunoscut de nimeni sau onorat. — The Review and Herald, 3 octombrie, 1912.

În copilărie şi tinereţe, El [Hristos] a avut un caracter desăvârşit, ceea ce i-a marcat viaţa de după aceea. El creştea în înţelepciune şi cunoştinţă. Când privea aducerea jertfelor, Duhul Sfânt Îl învăţa că viaţa Sa urma să fie jertfită pentru viaţa lumii. El a crescut ca o plantă firavă, nu în oraşul mare şi gălăgios, care era plin de confuzie şi conflicte, ci pe văile retrase dintre dealuri. El a fost păzit încă de la cei mai fragezi ani de îngerii cereşti şi cu toate acestea viaţa Sa a fost o luptă necontenită împotriva puterilor întunericului. Agenţii satanici se uneau cu instrumentele omeneşti pentru a face ca viaţa Sa să fie o viaţă de ispită şi încercare. Prin agenţi supranaturali, cuvintele Sale, care erau viaţă şi mântuire pentru toţi cei care le primeau şi le puneau în practică, erau pervertite şi interpretate greşit. — The Signs of the Times, 6 august, 1896. [167]

Isus a făcut ca umilele cărări ale vieţii omeneşti să fie sfinţite prin exemplul Său. Timp de treizeci de ani, el a fost un locuitor al Nazaretului. Viaţa Lui a fost o viaţă de hărnicie şi stăruinţă. El, Maiestatea cerului, mergea pe străzi, îmbrăcat în veşmântul simplu al unui muncitor obişnuit. El trudea urcând şi coborând stâncile abrupte, ducându-se şi întorcându-se de la munca Lui. Îngerii nu au fost trimişi ca să-L poarte pe aripile lor în urcuşurile obositoare sau să-I dea puterea lor pentru a-şi îndeplini sarcina umilă. Totuşi, atunci când lucra pentru a contribui la susţinerea familiei prin truda Lui zilnică, El avea aceeaşi putere ca atunci când a făcut minunea de a hrăni cele cinci mii de suflete flămânde pe ţărmul Galileii. — The Health Reformer, 1 octombrie, 1876. [168]

Capitolul 14 — Lucrarea îngerilor la botezul lui Isus şi în pustie

Botezul lui Isus

Când Isus a venit să fie botezat, Ioan a recunoscut în El o curăţie de caracter pe care nu o mai văzuse la nici un om.... Când Isus a cerut să fie botezat, Ioan s-a dat înapoi, exclamând: „Eu am nevoie să fiu botezat de Tine şi Tu vii la mine?” Cu autoritate hotărâtă, însă blândă, Isus a răspuns: „Lasă-Mă acum; căci aşa se cade să împlinim tot ce trebuie împlinit”. Şi Ioan, supunându-se, L-a condus pe Mântuitorul în Iordan şi L-a scufundat în apă. „şi îndată ce a ieşit din apă”, Isus „a văzut cerurile deschise şi Duhul lui Dumnezeu coborând în chip de porumbel asupra Lui.” — The Desire of Ages, 110, 111.

Îngeri cereşti priveau cu interes sporit scena botezului lui Isus şi, dacă ar fi putut fi deschişi ochii celor care priveau, ei ar fi putut vedea oştirea cerească, înconjurând pe Fiul lui Dumnezeu când Se pleca pe malurile Iordanului. — The Youth’s Instructor, 23 iunie, 1892. [169]

Privirea Mântuitorului pare că pătrunde cerul când Acesta Îşi revarsă sufletul în rugăciune. El ştie bine cum păcatul a împietrit inimile oamenilor şi cât de greu este ca ei să înţeleagă misiunea Lui şi să accepte darul mântuirii. El cere fierbinte Tatălui putere pentru a birui necredinţa lor, pentru a sfărâma jugul cu care Satana i-a înrobit şi pentru a învinge pe nimicitor în dreptul lor. El cere mărturia ca Dumnezeu să accepte umanitatea în persoana Fiului Său.

Îngerii nu ascultaseră niciodată înainte o astfel de rugăciune. Ei sunt gata să ducă la Comandantul lor iubit un mesaj de asigurare şi mângâiere. Dar nu, Însuşi Tatăl va răspunde cererii Fiului Său. Razele slavei Sale pornesc direct de la tron. Cerurile sunt deschise şi deasupra capului Mântuitorului coboară ceva, ca un chip de porumbel, din cea mai curată, lumină — emblema potrivită Lui, cel blând şi smerit....

Oamenii stăteau în linişte şi Îl priveau pe Isus. Chipul Său a fost scăldat în lumina care înconjoară pururi tronul lui Dumnezeu. Faţa Lui, îndreptată în sus, a fost acoperită de slavă aşa cum nu mai văzuseră niciodată faţa vreunui om. Din cerul deschis s-a auzit un glas care zicea: „Acesta este Fiul Meu preaiubit în care Îmi găsesc plăcerea.” — The Desire of Ages, 111, 112.

Domnul promisese că-i va da lui Ioan un semn prin care să poată cunoaşte că El este Mesia, iar acum, când Isus ieşea din apă, semnul făgăduit a fost dat; căci el a văzut cerurile deschise, iar Duhul lui Dumnezeu, în chip de porumbel de un aur strălucitor, planând asupra capului lui Hristos, şi din cer s-a auzit un glas care zicea: „Acesta este Fiul Meu preaiubit în care Îmi găsesc plăcerea.” — The Youth’s Instructor, 23 iunie, 1892. [170]

Din marea mulţime prezentă la Iordan, doar puţini în afară de Ioan au putut înţelege viziunea cerească. — The Desire of Ages, 112.

La botezul Mântuitorului, Satana era printre martori. El a văzut slava Tatălui umbrindu-şi Fiul. El a auzit vocea lui Iehova dând mărturie despre divinitatea lui Isus. Încă de la păcatul lui Adam, neamul omenesc nu mai putea comunica direct cu Dumnezeu; legătura dintre cer şi pământ era prin Hristos; însă acum, când Isus a venit „într-o fire asemănătoare cu a păcatului” (Romani 8, 3), Însuşi Tatăl a vorbit. Înainte, El comunicase cu omenirea prin Hristos; acum, El a comunicat cu omenirea în Hristos. Satana sperase că oroarea lui Dumnezeu faţă de păcat va aduce o despărţire veşnică între cer şi pământ. Însă acum era vădit că legătura dintre Dumnezeu şi om fusese refăcută. — The Desire of Ages, 116.

Satana a putut vedea prin umanitatea Sa [a lui Hristos] slava şi curăţia Aceluia alături de care stătuse în curţile cereşti. S-a desfăşurat acolo în faţa ispititorului un tablou a ceea ce fusese el atunci, un heruvim ocrotitor, care poseda frumuseţe şi sfinţenie. — Bible Echo, 23 iulie, 1900.

Întreita ispitire a lui Hristos în pustie

Satana declarase îngerilor asociaţi lui că Îl va birui pe Hristos la capitolul poftă. El spera să câştige biruinţă asupra Lui în slăbiciunea Lui. — The Signs of the Times, 4 aprilie, 1900. [171]

Satana ştia că ori învinge, ori va fi învins. Era prea mult în joc în acel conflict, ca să încredinţeze acea sarcină îngerilor asociaţi lui. El personal trebuia să conducă acel război. — The Desire of Ages, 116.

În timp ce se afla în pustie, Domnul Hristos a postit, însă El a fost insensibil la foame.... El a petrecut timpul, în rugăciune fierbinte, doar cu Dumnezeu. Era ca şi cum era în prezenţa Tatălui Său.... Gândul luptei care se afla în faţa Sa L-a făcut să uite de orice altceva şi sufletul Lui era hrănit cu pâinea vieţii.... În cei căzuţi şi ispitiţi, El a văzut sfărâmarea puterii lui Satana. El Însuşi S-a văzut vindecând pe bolnavi, mângâind pe cei fără speranţă, înveselind pe cei deznădăjduiţi şi predicând Evanghelia celor săraci — făcând lucrarea pe care Dumnezeu a plănuit-o pentru El; şi El nu a simţit nici o senzaţie de foame până când nu au trecut cele patruzeci de zile de post.

Viziunea a trecut, şi acum, fiind puternic înfometat, natura umană a lui Hristos cerea hrană. Acum era ocazia lui Satana de a-L asalta. El s-a hotărât să se înfăţişeze în faţa Lui ca unul din îngerii de lumină, care Îi apăruseră lui Hristos în viziunea Sa. — Manuscript Releases 21:8, 9.

Deodată apare un înger în faţa Lui [a lui Hristos], în aparenţă unul din îngerii pe care îi văzuse nu de mult.... Cuvintele din ceruri „Acesta este Fiul Meu preaiubit, în care Îmi găsesc plăcerea” răsunau încă în urechile lui Satana. Însă el era hotărât să Îl facă pe Hristos să nu se încreadă în această mărturie. — Manuscript Releases 21:9.

Satana a apărut înaintea Lui [a lui Hristos] ... ca un înger frumos din ceruri, susţinând că are însărcinarea din partea lui Dumnezeu [172] să declare sfârşitul postului Mântuitorului. — The Review and Herald, 14 ianuarie, 1909.

El [Satana] I-a spus Mântuitorului că nu mai trebuie să postească, că lunga Lui abstinenţă a fost acceptată de Tatăl, că mersese destul de departe şi că El era liber să facă o minune în favoarea Lui. — The Signs of the Times, 29 iulie, 1889.

Crezând că înveşmântat asemenea unui înger nu va fi detectat, el [Satana] simula acum că pune la îndoială divinitatea lui Hristos. — The Spirit of Prophecy 2:91.

Prima ispitire

Satana raţiona cu Hristos în acest fel: dacă cele rostite după botezul Său erau cuvintele lui Dumnezeu, că El este într-adevăr Fiul lui Dumnezeu, atunci El nu ar trebui să simtă senzaţia de foame; El putea să îi dea lui dovezi ale divinităţii Sale, arătându-i puterea Sa, transformând pietrele din acea pustie deşartă în pâine. — Redemption Or The First Advent Of Christ With His Life And Ministry, 48.

Satana îi spusese lui Hristos că El trebuia doar să-şi aşeze picioarele pe cărarea pătată de sânge, nu să meargă pe ea. Ca şi Avraam, El a fost încercat ca să arate ascultare desăvârşită. A spus, de asemenea, că el a fost îngerul care a oprit mâna lui Avraam ridicată ca să-l omoare pe Isaac, iar acum a venit ca să-I salveze viaţa [a lui Hristos]; că nu este necesar ca El să îndure foamea dureroasă şi moartea prin înfometare; că el Îl va ajuta să ducă o parte din lucrare în planul de mântuire. — The Review and Herald, 4 august, 1874. [173]

El [Satana] I-a atras atunci atenţia lui Hristos la înfăţişarea lui atrăgătoare, fiind îmbrăcat în lumină şi puternic în tărie. El pretindea că este un mesager direct de la tronul cerului şi a declarat că are dreptul să Îi ceară lui Hristos dovezi ale faptului că este Fiul lui Dumnezeu. — The Review and Herald, 4 august, 1874.

După cuvintele sale [ale lui Satana], ... nu după înfăţişare, l-a recunoscut Mântuitorul pe vrăjmaşul.... — The Review and Herald, 22 iulie, 1909.

Luând natura omului, Hristos nu era egal în înfăţişare cu îngerii cerului, însă aceasta era una din umilinţele necesare, pe care El le-a acceptat de bună voie atunci când a devenit Mântuitorul omului. Satana susţinea că, dacă El era într-adevăr Fiul lui Dumnezeu, ar trebui să-i dea o dovadă a rangului Său înalt. El sugera că Dumnezeu nu şi-ar lăsa Fiul într-o stare atât de deplorabilă. El a spus că unul din îngerii din ceruri a fost exilat pe pământ şi că, după înfăţişarea pe care o avea, era mai degrabă acel înger căzut decât Regele cerului. El a atras atenţia la înfăţişarea lui frumoasă, fiind îmbrăcat în lumină şi putere şi, într-un mod jignitor, a pus în contrast slava lui cu starea nenorocită în care Se afla Hristos. — The Spirit of Prophecy 2:91.

A doua ispitire

„Apoi, diavolul L-a dus în sfânta cetate, L-a pus pe streaşina templului şi I-a spus: Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu, aruncă-Te jos; căci este scris: «El va porunci îngerilor Săi să vegheze asupra Ta şi ei Te vor lua pe mâini ca nu cumva să-Ţi loveşti piciorul de vreo piatră.»” — The Desire of Ages, 124. [174]

Satana, pentru a-şi manifesta puterea, L-a dus pe Isus la Ierusalim şi L-a pus pe streaşina templului. — Spiritual Gifts 1:32.

El [Satana] i-a cerut din nou lui Hristos, dacă era într-adevăr Fiului lui Dumnezeu, să-i dovedească acest lucru, aruncându-Se de la înălţimea aceea ameţitoare, unde Îl aşezase el. Satana i-a sugerat lui Hristos să-şi arate încrederea în grija protectoare a Tatălui Său, aruncându-Se jos de pe templu. La prima lui ispitire, în ce priveşte pofta, Satana încercase să insinueze îndoieli cu privire la dragostea şi grija lui Dumnezeu pentru Hristos, ca Fiu al Său, prezentându-I situaţia în care Se afla şi foamea Sa, ca dovadă a faptului că El nu era în graţiile lui Dumnezeu. Dar nu a avut succes. Apoi, a încercat să tragă foloase de pe urma credinţei şi încrederii desăvârşite, pe care Hristos o arătase în Tatăl Lui ceresc, îndemnându-L la încumetare. „Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu, aruncă-Te jos; căci este scris: «El va porunci îngerilor Săi să vegheze asupra Ta şi ei Te vor lua pe mâini ca nu cumva să-Ţi loveşti piciorul de vreo piatră».” — The Review and Herald, 18 august, 1874.

Vrăjmaşul cel viclean prezintă cuvinte care au ieşit din gura lui Dumnezeu. Pare încă un înger de lumină şi arată că el cunoaşte Scripturile şi înţelege importanţa a ceea ce este scris. Aşa cum Isus folosise înainte Cuvântul lui Dumnezeu pentru a susţine credinţa, ispititorul îl foloseşte acum pentru a-şi susţine înşelătoria. [175]

El susţine că doar a vrut să pună la încercare fidelitatea lui Isus, iar acum îi laudă poziţia neclintită. Deoarece Mântuitorul a dovedit încredere în Dumnezeu, Satana Îl îndeamnă să-i mai dea totuşi o dovadă a credinţei Sale.

Însă din nou ispita este începută cu insinuarea neîncrederii. „Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu”. Hristos a fost ispitit să dea răspuns la acel „dacă”, însă El S-a abţinut de la cea mai mică urmă de acceptare a îndoielii. El nu avea să-şi pună în pericol viaţa pentru a-i da dovezi lui Satana. — The Desire of Ages, 124.

Când a citat făgăduinţa „El a poruncit îngerilor Săi să vegheze asupra Ta”, Satana a omis cuvintele „ca să Te păzească în toate căile Tale”; adică în toate căile lui Dumnezeu. Isus a refuzat să Se abată de pe cărarea ascultării. În timp ce manifesta încredere desăvârşită în Tatăl Său, doar nu avea să Se aşeze, fără să I Se poruncească acest lucru, într-o situaţie care să facă necesară intervenţia Tatălui Său pentru a-L scăpa de la moarte. El nu avea să forţeze Providenţa să vină în ajutorul Lui, căci, dacă făcea astfel, nu ar mai fi dat omului un exemplu de încredere şi supunere. — The Signs of the Times, 10 decembrie, 1902.

Dacă Isus S-ar fi aruncat de pe streaşină, acest lucru nu ar fi adus slavă Tatălui Său; căci nimeni n-ar fi fost martor la acea scenă în afară de Satana şi îngerii lui Dumnezeu. Şi ar fi însemnat să-L ispitească pe Domnul, ca să-şi arate puterea în faţa vrăjmaşului Său înverşunat. Ar fi însemnat să coboare la nivelul aceluia pe care Isus a venit ca să-l biruiască. — Spiritual Gifts 1:33.

A treia ispitire

Isus a fost biruitor şi în a doua ispită, iar acum Satana se manifestă în adevăratul său caracter. Însă el nu se înfăţişează [176] ca un monstru hidos, cu copite despicate şi aripi. El este un înger puternic, deşi este căzut. El se pretinde a fi conducătorul rebeliunii şi dumnezeul acestei lumi.

Aşezându-L pe Isus sus pe un munte înalt, Satana I-a arătat, într-o vedere panoramică, în toată splendoarea lor, toate împărăţiile lumii. — The Desire of Ages, 129.

În primele două ispitiri ale sale, el [Satana] şi-a ascuns adevăratul caracter şi scopul lui, susţinând că este un mesager înalt de la curţile cerului. Însă acum îşi aruncă mantia în care se deghizase, susţinând că este Prinţul întunericului, iar pământul este stăpânirea lui. — The Spirit of Prophecy 2:95.

Marele amăgitor a căutat să orbească ochii lui Hristos cu strălucirea şi zorzoanele acestei lumi şi I-a prezentat împărăţiile acestei lumi şi slava lor. Acela care căzuse din ceruri, descria lumea ca având strălucirea lumii de sus, ca să-L poată determina pe Hristos să accepte momeala sa şi să-L facă să i se închine. — The Signs of the Times, 28 martie, 1895.

Lumina străluceşte asupra cetăţilor cu temple, a palatelor de marmoră, a câmpiilor fertile şi a viilor încărcate de roade. Urmele păcatului sunt ascunse. Ochii lui Isus, care priviseră în ultima vreme negură şi dezolare, priveau acum o scenă de neîntrecută frumuseţe şi prosperitate. Apoi, s-a auzit vocea ispititorului: „Ţie îţi voi da toată stăpânirea şi slava acestor împărăţii; căci mie îmi este dată, şi o dau oricui voiesc. Dacă dar, Te vei închina înaintea mea, toată va fi a Ta”.... [177]

Acum, ispititorul s-a oferit să renunţe la puterea pe care o uzurpase. Hristos ar fi putut să scape de un viitor înspăimântător, recunoscând supremaţia lui Satana. Însă făcând acest lucru, ar fi însemnat să renunţe la biruinţă în marea luptă. — The Desire of Ages, 129.

Spunându-i [lui Satana] pe adevăratul lui nume, Isus îl mustră pe înşelător. Divinitatea a strălucit prin umanitatea suferindă şi El a manifestat prin cuvântul Său, autoritatea cerului. El descoperă amăgitorului că, deşi se deghizase într-un înger de lumină, adevăratul lui caracter nu era necunoscut Mântuitorului lumii. El l-a numit Satana, îngerul întunericului, care şi-a părăsit starea dintâi şi a refuzat să se supună lui Dumnezeu. — The Signs of the Times, 28 martie, 1895.

Satana a părăsit acel câmp ca un vrăjmaş înfrânt, învins în mod decisiv. La cuvintele lui Hristos: „Pleacă, Satano”, îngerul cel puternic nu a avut altă alternativă decât să se supună. Îngeri care excelează în tărie se aflau pe acel câmp de luptă, apărând interesele sufletului ispitit şi gata a se împotrivi vrăjmaşului. — The Review and Herald, 24 aprilie, 1894.

Îngeri din ceruri au vegheat când Hristos a fost ispitit

În aparenţă, Hristos a fost singur cu el [Satana] în pustia ispitei. Totuşi, El nu a fost singur, căci îngerii L-au înconjurat tot aşa cum îngerii lui Dumnezeu, însărcinaţi de El, sunt trimişi să slujească acelora care se află sub asalturile înfricoşătoare ale vrăjmaşului. — Manuscript Releases 16:180. [178]

Întreg cerul privea lupta dintre Prinţul luminii şi prinţul întunericului. Îngerii stăteau pregătiţi să intervină în favoarea lui Hristos, dacă Satana avea să depăşească limita prescrisă. — Bible Echo and Signs of the Times, 3 septembrie, 1900.

Acestea au fost ispitiri adevărate, nu false. Hristos a „suferit fiind ispitit”. Îngeri din ceruri erau pe scenă cu acea ocazie şi ţineau stindardul sus, pentru ca Satana să nu depăşească limitele şi să împovăreze natura lui Hristos. — Selected Messages 1:94.

Încordarea prin care trecuse L-a lăsat pe Hristos ca un om mort. „şi iată că au venit nişte îngeri, ca să-I slujească”. L-au înconjurat cu braţele lor. Capul Lui Se odihnea pe pieptul celui mai înălţat înger din ceruri.... Vrăjmaşul fusese înfrânt. — Bible Echo and Signs of the Times, 3 septembrie, 1900.

După ce şi-a sfârşit ispitirile, Satana s-a depărtat de Isus pentru o vreme şi îngerii I-au pregătit hrană în pustie. — Early Writings, 158.

După a treia ispitire

După ce nu a reuşit să-L învingă pe Hristos în pustie, Satana şi-a adunat forţele pentru a I se împotrivi în lucrare şi, dacă era posibil, chiar să zădărnicească lucrarea Lui. Ceea ce nu a putut realiza prin efort direct, personal, s-a hotărât să realizeze folosind anumite strategii. Nu la mult timp după conflictul din pustie, în consiliul îngerilor săi, el a mers mai departe cu planurile sale de a orbi în continuare mintea poporului iudeu, ca ei să nu-L recunoască [179] drept Răscumpărător al lor. El a plănuit să lucreze prin agenţii săi omeneşti în lumea religioasă, insuflându-le acestora propria-i duşmănie împotriva campionului adevărului. El îi va conduce să-L respingă pe Hristos şi să-I facă viaţa cât se poate de amară, sperând să-L descurajeze în misiunea Lui. — The Desire of Ages, 205, 206. [180]

Capitolul 15 — Lucrarea îngerilor buni şi a celor răi în timpul lucrării lui Hristos

Posedarea de demoni în zilele lui Isus

Perioada lucrării personale a lui Hristos între oameni a fost timpul celei mai intense activităţi a forţelor împărăţiei întunericului. Timp de veacuri, Satana şi îngerii lui răi au căutat să ia în stăpânire trupurile şi sufletele oamenilor, pentru a aduce asupra lor păcat şi suferinţă. — The Desire of Ages, 257.

Păcatul ajunsese deja la culme [în vremea când Hristos şi-a început lucrarea]. Au fost puse în lucru toate mijloacele pentru pervertirea sufletelor oamenilor.... Agenţii satanici se aflau printre oameni. Trupurile fiinţelor omeneşti, făcute pentru ca Dumnezeu să locuiască în ele, au devenit locuinţa demonilor. Simţurile, nervii, patimile, organele oamenilor erau dirijate de agenţi supranaturali pentru îngăduirea celor mai josnice pofte. Pe chipurile oamenilor, se vedeau întipărite însemnele demonilor. Feţele omeneşti reflectau expresia legiunilor răului de care erau posedaţi aceştia....

Satana tresălta pentru că avusese succes în degradarea chipului lui Dumnezeu în om. Însă atunci a venit Isus ca să refacă în om [181] chipul Creatorului său.... El a venit să dea afară demonii care luaseră în stăpânire voinţa. A venit să ne ridice din ţărână, să refacă, după modelul caracterului Său divin, caracterul nostru stricat şi să-l înfrumuseţeze cu propria Sa glorie. — The Desire of Ages, 36-38.

Faptul că oamenii au fost posedaţi de demoni este clar arătat în Noul Testament. Persoanele chinuite astfel nu sufereau doar de boli ce se datorau unor cauze naturale. Domnul Hristos înţelegea perfect situaţia cu care se confrunta şi El a recunoscut prezenţa duhurilor rele. — The Spirit of Prophecy 4:332.

Satana şi îngerii lui au fost foarte ocupaţi în timpul lucrării lui Hristos, insuflând în oameni necredinţă, ură şi dispreţ. — Spiritual Gifts 1:36.

Respingere la Nazaret

În timpul copilăriei şi tinereţii Sale, Domnul Isus Se ducea să Se închine împreună cu fraţii Săi la sinagoga din Nazaret. De când şi-a început lucrarea, El a lipsit din mijlocul lor, însă ei nu erau în necunoştinţă cu privire la ceea ce Se întâmplase cu El. Când a apărut din nou printre ei, interesul şi aşteptarea lor au fost trezite în cel mai înalt grad....

Când un rabin era prezent la sinagogă, se aştepta ca acesta să ţină o predică şi oricare dintre iudei putea citi din profeţi. În acel Sabat, I s-a cerut lui Isus să ia parte la acel serviciu de cult. El „S-a ridicat să citească. I s-a dat cartea proorocului Isaia.” Luca 4, 16.17; R.V. [182]

Isus stătea înaintea oamenilor ca un prezentator plin de vigoare, ce susţinea profeţiile cu privire la Sine Însuşi. Explicând cuvintele pe care le citea, El a vorbit despre Mesia, ca aducând mângâiere celor apăsaţi, eliberare robilor, vindecare celor întristaţi, dând vedere orbilor şi descoperind lumii lumina adevărului.... Inimile lor au fost mişcate de Duhul Sfânt şi ei au răspuns Domnului cu amin-urile şi laudele lor. — The Desire of Ages, 236, 237.

Duhul a fost prezent cu atâta putere la prezentarea Lui [a lui Hristos], încât inimile tuturor celor care se aflau în sinagogă au răspuns la cuvintele pline de har care ieşiseră de pe buzele Lui. Acela a fost momentul de cotitură în acea adunare. În timp ce divinitatea lui Hristos strălucea prin umanitatea Lui, vederea lor spirituală a fost trezită. O nouă putere de discernământ şi preţuire a venit asupra lor şi convingerea aproape irezistibilă că Isus era Fiul lui Dumnezeu. Însă Satana era pe aproape pentru a trezi îndoieli, necredinţă şi mândrie. — The Signs of the Times, 14 septembrie, 1882.

Când Isus a anunţat: „Astăzi s-a împlinit în faţa voastră această scriptură”, deodată le-a venit în minte să se gândească la ei înşişi şi la susţinerile Aceluia care le vorbise. — The Desire of Ages, 237.

Cine este acest Isus? au întrebat ei. Acela care a pretins pentru Sine slava lui Mesia era fiul unui tâmplar şi lucrase în această meserie împreună cu tatăl Său Iosif.... Deşi viaţa Lui era fără pată, ei nu credeau că El este Cel Promis.... [183]

De îndată ce au deschis uşa îndoielii, pe cât au fost de înduioşate mai înainte inimile lor, pe atât au devenit de împietrite. Satana era hotărât ca în ziua aceea ochii care nu vedeau să nu vadă, iar sufletele înrobite să nu fie eliberate. Cu toată puterea, el a acţionat ca să-i împietrească în necredinţă....

Cuvintele lui Isus din sinagogă au lovit chiar la rădăcina îndreptăţirii lor de sine, făcându-le degrabă cunoscut adevărul amar că ei se depărtaseră de Dumnezeu şi că au pierdut dreptul de a se mai numi popor al Lui.... Acum dispreţuiau credinţa pe care le-o inspirase la început Isus. Ei nu puteau admite că unul sărac şi umil putea fi altceva decât un om obişnuit. — The Desire of Ages, 237-239.

Îngeri de lumină erau prezenţi în acea adunare, veghind cu deosebit interes hotărârea acelui ceas. Şi îngerii lui Satana erau prezenţi acolo pentru a sugera îndoieli şi a trezi prejudecăţi....

Din necredinţă a apărut răutate. Faptul că un om născut în sărăcie şi umilinţă a îndrăznit să-i mustre a umplut inimile celor din Nazaret cu ură, mergând până la nebunie. În adunare s-a produs confuzie. Oamenii au pus mâinile pe Isus, împingându-L afară din sinagogă şi din cetatea lor. — The Signs of the Times, 16 iunie, 1887.

Toţi păreau că Îi doresc degrabă nimicirea. S-au grăbit să-L ducă pe culmea unei prăpastii abrupte, intenţionând să-L arunce cu capul în jos de acolo. În jur erau numai strigăte şi blesteme.

Unii aruncau cu pietre şi ţărână în El; însă, deodată, El a dispărut din mijlocul lor, fără ca ei să ştie cum sau când. Îngerii [184] lui Dumnezeu L-au însoţit pe Domnul Isus în mijlocul acelei gloate înfuriate şi I-au păstrat viaţa. Solii cereşti au fost alături de El şi în sinagogă, în timp ce El vorbea; şi ei L-au însoţit şi când era împins de iudeii necredincioşi, înfuriaţi. Aceşti îngeri au orbit ochii acelei mulţimi înnebunite şi L-au condus pe Isus într-un loc sigur. — The Spirit of Prophecy 2:114, 115.

Demonizatul din sinagoga din Capernaum

Isus vorbea în sinagogă despre Împărăţia pe care a venit s-o întemeieze şi despre misiunea Sa de a elibera pe cei înrobiţi de Satana. El a fost întrerupt de un ţipăt de groază. Un om nebun se grăbea prin mulţime, strigând: „Lasă-ne în pace; ce-avem a face noi cu Tine, Isus din Nazaret? Ai venit să ne distrugi? Te ştiu cine eşti: Sfântul lui Dumnezeu.”

Totul era acum confuzie şi zarvă. Atenţia oamenilor a fost distrasă de la Hristos şi ei nu au mai luat seamă la cuvintele Sale. Planul lui Satana fusese ca să-şi conducă victima la sinagogă. Însă Isus a mustrat demonul, zicând: „Dă-i pace şi ieşi afară din el. Şi când demonul l-a aruncat în mijloc, el a ieşit afară din el şi nu i-a mai făcut rău”.

Mintea acestui suferind nenorocit fusese întunecată de Satana, însă în prezenţa Mântuitorului o rază de lumină a străbătut prin negură. El a început să dorească eliberarea de sub stăpânirea lui Satana; dar demonul s-a împotrivit puterii lui Hristos. Când omul a încercat să ceară ajutor de la Isus, duhul cel rău a pus cuvinte în gura lui şi acesta a început să strige într-o agonie a groazei. Demonizatul înţelegea în parte că se afla în prezenţa Unuia care [185] putea să îl elibereze; însă când a încercat să atingă acea mână puternică, o alta l-a reţinut şi a rostit cuvinte care proveneau de la altul. Conflictul dintre puterea lui Satana şi dorinţa lui după libertate a fost teribil. — The Desire of Ages, 255.

Acela care l-a biruit pe arhivrăjmaşul în pustie l-a smuls din strânsoarea lui Satana pe acest captiv care se zbătea. Isus ştia bine că, deşi luase altă înfăţişare, acest demon era acelaşi duh rău, care Îl ispitise pe El în pustie. — The Spirit of Prophecy 2:180.

Acest demon şi-a exercitat toată puterea pentru a-şi menţine stăpânirea asupra victimei sale. A suferi înfrângere aici ar fi însemnat biruinţă pentru Isus. Se părea că omul chinuit trebuie să-şi piardă viaţa în lupta cu vrăjmaşul care îi ruinase puterile. Însă Mântuitorul a vorbit cu autoritate şi l-a eliberat pe captiv. Bărbatul care fusese posedat stătea acum în faţa oamenilor uimiţi, fericit în libertatea stăpânirii de sine.... Ochii care străluciseră atât de mult timp de licărirea nebuniei străluceau acum de inteligenţă şi erau scăldaţi în lacrimi de recunoştinţă. — The Desire of Ages, 256.

Vindecarea robului sutaşului

Sutaşul văzuse cu ochiul credinţei că îngerii lui Dumnezeu erau pretutindeni în jurul lui Isus şi că, la Cuvântul Său, un înger va fi însărcinat să meargă la cel suferind. El ştia că Cuvântul Său va ajunge în acea cameră şi slujitorul său avea să fie vindecat. — The Review and Herald, 11 martie, 1890. [186]

Demonizaţii din Gadara

Dis-de-dimineaţă, Mântuitorul şi cei ce-L însoţeau au ajuns la ţărm.... Din nişte locuri ascunse de printre morminte, doi demonizaţi s-au năpustit asupra lor, de parcă ar fi vrut să-i facă bucăţi. De aceşti oameni atârnau bucăţi de lanţuri pe care ei le sfărâmaseră când au scăpat din închisoare. Carnea lor era sfâşiată şi sângera în locurile unde ei se tăiaseră cu pietre ascuţite. Ochii le sclipeau printre părul lung şi încurcat; se părea că demonii care îi posedau le şterseseră orice urmă de asemănare cu oamenii şi ei arătau mai degrabă ca nişte fiare sălbatice decât ca nişte oameni.

Ucenicii şi cei ce-i însoţeau au fugit înspăimântaţi; însă de îndată au observat că Isus nu era cu ei şi s-au întors ca să-L caute. El stătea acolo unde Îl lăsaseră. Acela care a potolit furtuna, care îl întâmpinase pe Satana şi îl biruise, nu a fugit din faţa acestor demoni. Când acei bărbaţi, scrâşnind din dinţi şi făcând spume la gură s-au apropiat de El, Isus a ridicat mâna care făcuse semn valurilor să se potolească şi acei oameni n-au putut să vină mai aproape. Ei stăteau neajutoraţi în faţa Lui, urlând.

Cu autoritate, El a poruncit spiritelor necurate să iasă afară din ei. Cuvintele Lui au pătruns mintea întunecată a acelor oameni nenorociţi. Au început să-şi dea seama, ca prin ceaţă, că era aproape de ei Unul care îi putea scăpa de acei demoni care îi chinuiau. Ei au căzut la picioarele Mântuitorului ca să I Se închine; însă când să-şi deschidă buzele, ca să implore mila Lui, demonii au vorbit prin ei, ţipând tare: „Ce am eu a face cu Tine, Isuse, Fiul Dumnezeului Celui Preaînalt? Te rog, nu mă mai chinui”.... [187]

Pe coasta unui munte, nu departe de acolo, păştea o turmă mare de porci. Demonii au cerut să le fie îngăduit să intre în aceştia şi Isus i-a lăsat. De îndată, turma a intrat în panică. S-au năpustit nebuneşte spre stânci şi neputând să se oprească la ţărm, porcii s-au aruncat în apă, unde au pierit.

Între timp, o schimbare minunată a avut loc cu demonizaţii. Lumina pătrunsese în mintea lor. Ochii le sclipeau de inteligenţă. Chipurile lor, atât de mult timp deformate după chipul lui Satana, au devenit deodată blânde, mâinile lor pătate de sânge erau liniştite şi, cu glasuri pline de bucurie, oamenii Îl lăudau pe Dumnezeu pentru eliberarea lor.... Acum, aceşti bărbaţi erau îmbrăcaţi şi aveau mintea întreagă, stăteau la picioarele lui Isus, ascultând cuvintele Lui şi aducând slavă Numelui Aceluia care îi vindecase. — The Desire of Ages, 336-338.

Vindecarea fiului demonizat

Băiatul a fost adus şi când ochii Mântuitorului s-au îndreptat asupra lui, duhul cel rău l-a aruncat la pământ, în convulsii agonizante. El zăcea zvârcolindu-se şi făcând spume la gură, umplând văzduhul de ţipete neomeneşti.

Din nou, Prinţul vieţii şi prinţul puterilor întunericului s-au întâlnit pe câmpul de luptă.... Îngeri de lumină şi oştirile îngerilor răi, nevăzuţi, se grăbeau să privească lupta. Pentru o clipă, Isus a îngăduit duhului rău să-şi manifeste puterea, pentru ca cei ce priveau să poată înţelege eliberarea pe care avea s-o realizeze....

Isus Se întoarce spre cel suferind şi spune: „Duh mut şi surd, îţi poruncesc, ieşi afară din el şi să nu mai intri”. Un ţipăt, apoi o luptă în agonie. Plecând, demonul se pare că dorea să distrugă [188] viaţa victimei sale. Apoi, băiatul zace fără să se mişte, în aparenţă fără viaţă. Mulţimea şopteşte: „A murit”. Însă Isus îl ia de mână, îl ridică şi îl prezintă, deplin sănătos la minte şi la trup, tatălui său. Tatăl şi fiul laudă Numele Eliberatorului lor. — The Desire of Ages, 428, 429.

Isus acuzat că e posedat de demoni

Isus declarase că El este Păstorul adevărat, pentru că Îşi dă viaţa pentru oile Sale.... Isus rostise aceste cuvinte în auzul unei mari mulţimi de oameni şi o profundă impresie a fost făcută asupra inimilor multora care ascultau. Fariseii şi cărturarii erau plini de gelozie, pentru că El era onorat de mulţi.... Pe când El vorbea despre Sine ca fiind Păstorul adevărat, fariseii au spus: „Are drac, este zănatic; de ce Îl ascultăm?” Însă alţii au recunoscut glasul Păstorului adevărat şi au spus:

„Cuvintele acestea nu sunt cuvinte de îndrăcit; poate un demon să deschidă ochii orbilor? În Ierusalim, se prăznuia atunci praznicul Înnoirii templului. Era iarna. Şi Isus Se plimba prin templu, pe sub pridvorul lui Solomon. Iudeii L-au înconjurat şi I-au zis: «Până când ne tot ţii sufletele în încordare? Dacă eşti Hristosul, spune-ne-o desluşit». «V-am spus, le-a răspuns Isus şi nu credeţi. Lucrările pe care le fac Eu, în Numele Tatălui Meu, mărturisesc despre Mine.... Eu şi Tatăl una suntem».” [189]

Iudeii au înţeles ce a vrut să spună ... şi au luat pietre ca să-L omoare. Isus i-a privit calm şi fără teamă şi le-a spus: „V-am arătat multe lucruri bune, care vin de la Tatăl Meu; pentru care din aceste lucruri aruncaţi cu pietre în Mine?”

Maiestatea cerului stătea, calm, ca un dumnezeu în faţa adversarilor Săi. Feţele lor încruntate şi mâinile lor pline de pietre nu L-au intimidat. El ştia că forţe nevăzute, legiuni de îngeri, erau împrejurul Lui şi la un cuvânt de pe buzele Lui aceştia ar fi produs confuzie în mulţime, dacă ei ar fi început să arunce şi numai cu o piatră în El. — The Signs of the Times, 27 noiembrie, 1893.

Deşi Isus dăduse dovezi despre puterea Lui divină, totuşi nu I-a fost îngăduit să-şi prezinte învăţăturile fără a fi întrerupt. Conducătorii căutau să-L batjocorească în faţa oamenilor. Ei nu voiau să-I îngăduie să-şi prezinte ideile şi învăţăturile în mod continuu, şi, deşi era adesea întrerupt, lumina scânteia în mintea a sute de oameni, şi când conducătorii auzeau cuvintele lui Isus, care erau îmbrăcate cu putere şi îi fascinau pe oameni, ei se înfuriau şi ziceau: „Tu eşti samaritean şi ai drac”. Isus a întâmpinat aceste acuzaţii cu demnitate şi calm, susţinând fără teamă şi cu hotărâre că drepturile legământului porneau de la El şi nu au fost primite prin Avraam. El a spus: „Înainte de Avraam, sunt Eu”. Furia iudeilor nu avea margini şi se pregăteau să-L omoare cu pietre, însă îngerii lui Dumnezeu, nevăzuţi de oameni, L-au scos repede afară din acea mulţime. — The Signs of the Times, 26 mai, 1890.

Îngeri răi, cu chip omenesc, se aflau printre ascultătorii lui Hristos

Amestecaţi printre ascultătorii Săi [ai lui Hristos] se aflau îngeri [190] cu chip de oameni, care îşi spuneau părerile, criticau, distorsionau şi interpretau greşit cuvintele Mântuitorului. — The Review and Herald, 11 august, 1903.

Hristos fusese învăţător în adunările acestor îngeri înainte ca ei să decadă din starea lor înaltă. — Selected Messages 3:410.

Învierea lui Lazăr

Hristos ar fi putut porunci pietrei să se dea la o parte şi aceasta ar fi ascultat de glasul Lui. El ar fi putut porunci îngerilor care erau în preajma Sa să facă acest lucru. La porunca Sa, mâini nevăzute ar fi dat piatra la o parte. Însă aceasta trebuia dată la o parte de mâini omeneşti. În acest fel, Domnul Hristos a arătat că omul trebuie să coopereze cu divinitatea. Pentru ceea ce omul poate face, puterea divină nu trebuie chemată în ajutor ca să facă. — The Desire of Ages, 535.

Isus, urmărit din cetate în cetate, în timpul lucrării Sale

Isus a fost urmărit din cetate în cetate, în timpul lucrării Sale. Preoţi şi conducători erau pe urmele Lui. Ei au prezentat greşit misiunea şi lucrarea Lui. El a venit la ai Săi şi ai Săi nu L-au primit. Îngerii priveau lupta pas cu pas. Au văzut spiritul şi lucrarea vrăjmaşului. Au privit cu uimire uneltirile lui Satana împotriva [191] divinului Fiu al lui Dumnezeu. Au văzut că acela care fusese următorul după Isus, în putere şi slavă, căzuse atât de jos, încât îi putea influenţa pe oameni să-L urmărească pe Hristos pas cu pas, din cetate în cetate. — The Signs of the Times, 25 noiembrie, 1889.

Iar şi iar, El [Isus] ar fi fost ucis, dacă nu ar fi fost îngerii cereşti care să-L însoţească şi să-I apere viaţa până la momentul când soarta iudeilor, ca naţiune, avea să fie hotărâtă. — The Review and Herald, 12 octombrie, 1897. [192]

Capitolul 16 — Lucrarea îngerilor de la patimile lui Hristos până la moartea sa

Isus şi ucenicii lui merg în Ghetsimani

Însoţit de ucenicii Săi, Mântuitorul şi-a croit încet drum spre grădina Ghetsimani. Luna de Paşte, mare şi plină, strălucea pe un cer înnorat.... Pe când se apropiau de grădină, ucenicii au observat schimbarea ce se petrecuse cu Învăţătorul lor. Niciodată mai înainte nu Îl văzuseră atât de trist şi tăcut. Pe măsură ce înainta, această tristeţe stranie se adâncea....

Aproape de intrarea în grădină, Isus a dat drumul ucenicilor să plece, în afară de trei dintre ei, spunându-le să se roage pentru ei şi pentru El. Împreună cu Petru, Iacov şi Ioan, El a intrat în acel loc singuratic şi retras....

„Rămâneţi aici”, le-a spus El, „şi vegheaţi împreună cu Mine”.

El a mers ceva mai departe de ei şi ... a căzut la pământ. Avea simţământul că datorită păcatului a fost despărţit de Tatăl Său. Prăpastia era atât de mare, atât de neagră, atât de adâncă, încât duhul Lui Se înfiora în faţa acesteia....

Deoarece simţea că legătura cu Tatăl se rupsese, El Se temea că în natura omenească nu avea să fie în stare să îndure lupta cu puterile întunericului, ce avea să vină. În pustia ispitirii, destinul neamului omenesc fusese în joc. Hristos fusese atunci biruitor. [193]

Acum ispititorul venise pentru ultima luptă înspăimântătoare. Pentru aceasta se pregătise în timpul celor trei ani ai lucrării lui Hristos. Totul era în joc acum. Dacă nu reuşea acum, nădejdea stăpânirii sale era pierdută; împărăţiile lumii aveau să ajungă atunci ale lui Hristos; el însuşi avea să fie înfrânt şi aruncat afară. Însă dacă Hristos putea fi biruit, pământul ar fi devenit împărăţia lui Satana, iar neamul omenesc avea să fie pentru totdeauna în stăpânirea lui. Conştient de implicaţiile acestui conflict, ce se afla înaintea Lui, sufletul lui Hristos era pătruns de spaima despărţirii de Dumnezeu. Satana Îi spusese că, dacă Se va pune chezaş pentru o lume păcătoasă, despărţirea avea să fie veşnică....

Satana se străduia din răsputeri ca Mântuitorul să simtă situaţia foarte apăsătoare: Poporul care a pretins că este mai presus de alţii în cele vremelnice şi spirituale, Te-a respins ... unul din ucenicii Tăi Te va trăda, iar unul din cei mai zeloşi Te va tăgădui. Toţi Te vor părăsi....

În agonia Sa, El Se prinde de pământul rece, ca şi când ar fi vrut să împiedice îndepărtarea, despărţirea de Dumnezeu.... De pe buzele Lui palide iese strigătul amarnic: „Tată, dacă e cu putinţă, fă să treacă acest pahar de la Mine”. Însă chiar şi acum El adaugă: „Totuşi, nu cum voiesc Eu, ci cum voieşti Tu”. — The Desire of Ages, 685-687.

Îngerii în Ghetsimani

Întregul univers urmărise cu interes deosebit întreaga viaţă a lui Hristos — pas cu pas, de la iesle până la această scenă înspăimântătoare din prezent. Şi ce scenă era aceasta pentru zece mii de ori zece mii de îngeri, heruvimi şi serafimi, care priveau. — The Signs of the Times, 9 decembrie, 1897. [194]

Îngerii pluteau deasupra acelui loc [Ghetsimani], fiind martori la scena aceea. — Spiritual Gifts 1:47.

Ei L-au privit pe Fiul lui Dumnezeu, iubitul lor Comandant, în agonia Sa peste puterea omenească, aproape murind pe câmpul de luptă pentru a salva o lume pierdută, pe cale de a pieri. Cerul întreg a ascultat acea rugăciune a lui Hristos.

Agonia sufletului Său, care L-a forţat ca de trei ori să-I iasă de pe buzele Sale palide şi tremurânde strigătul „Tată, dacă e cu putinţă, fă să treacă acest pahar de la Mine; totuşi, nu cum voiesc Eu, ci cum voieşti Tu”, a zguduit întreg cerul. Ei L-au văzut pe Domnul lor înconjurat de forţele legiunilor satanice. Natura lui umană era apăsată de o spaimă ciudată, înfiorătoare. — The Signs of the Times, 9 decembrie, 1897.

Îngerii care făcuseră voia lui Hristos în ceruri erau nerăbdători să-I aducă mângâiere; însă era peste puterea lor de a-I alina durerea. Ei nu simţiseră niciodată păcatele unei lumi ruinate şi priveau cu uimire obiectul adorării lor, supus unui chin peste putinţă de exprimat. Deşi ucenicii nu au simţit împreună cu Domnul lor în ceasul încercării luptei Sale, întregul cer era plin de simpatie şi aştepta urmarea cu interes şi durere. — The Present Truth, 3 decembrie, 1885.

De trei ori a ieşit de pe buzele Sale rugăciunea de eliberare. Cerul nu a mai putut să îndure acea privelişte şi a trimis un sol pentru a-L alina pe Fiul lui Dumnezeu, trântit la pământ, leşinat şi [195] muribund sub povara vinovăţiei acumulate a lumii. — The Present Truth, 18 februarie 1886.

Când criza a atins punctul culminant, când inima şi sufletul erau zdrobite sub povara păcatului, Gabriel este trimis să-L întărească pe Suferindul divin şi să-L învioreze pentru a merge mai departe pe cărarea pătată de sânge. — The Signs of the Times, 9 decembrie, 1897.

În această criză îngrozitoare, când totul era în joc, când o cupă tainică tremura în mâinile Suferindului, cerurile s-au deschis, o lumină a strălucit în întunericul furtunos al acelui ceas de criză şi îngerul cel puternic, care stă în prezenţa lui Dumnezeu, ocupând poziţia din care a căzut Satana, a venit alături de Hristos. Îngerul nu a venit să ia paharul din mâna lui Hristos, ci pentru a-L întări ca să îl bea, dându-I asigurarea iubirii Tatălui....

Ucenicii care dormeau au fost deodată treziţi de lumina care-L înconjura pe Mântuitorul. Ei au văzut îngerul aplecându-se spre Învăţătorul care era trântit la pământ. Ei l-au văzut ridicând capul Mântuitorului şi punându-l pe pieptul său, îndreptându-l spre ceruri. I-au auzit glasul, ca o muzică dulce, rostind cuvinte de mângâiere şi nădejde.... Din nou, ucenicii obosiţi cedează toropelii ciudate, care le ia puterile. Din nou, Isus îi găseşte dormind.

Privind cu durere la ei, El spune: „Dormiţi de-acum şi odihniţi-vă; iată, a sosit ceasul când Fiul omului este dat în mâinile păcătoşilor”.

Chiar pe când rostea aceste cuvinte, El a auzit paşii gloatei care Îl căuta şi a spus: „Sculaţi-vă; haidem să mergem; iată, se apropie vânzătorul”. [196]

Nu se vedea nici o urmă a recentei Sale agonii atunci când Isus a păşit ca să-şi întâmpine trădătorul. Stând în faţa ucenicilor Săi, El a spus: „Pe cine căutaţi? Ei au răspuns: «Pe Isus din Nazaret.» Isus a răspuns: «Eu sunt Acela»”. — The Desire of Ages, 693, 694.

Era în puterea lui Hristos să Se elibereze. Când El a rostit cuvintele: „Eu sunt Acela”, de îndată îngerii L-au înconjurat şi mulţimea aceea avea toate dovezile pe care ar fi putut sau ar fi vrut să le aibă, că Hristos era puterea lui Dumnezeu. — This Day With God, 267.

Era greu ca îngerii să poată suporta acea privelişte. Ei L-ar fi eliberat pe Isus, însă îngerii comandanţi le-au interzis.... Isus ştia că îngerii erau martori ai scenei umilirii Sale.... Cel mai slab dintre îngeri ar fi putut face ca acea mulţime să cadă la pământ fără putere şi să-L elibereze pe Isus. — Spiritual Gifts 1:50, 51.

Îngerul care Îi slujise mai devreme lui Isus se mişca între El şi gloată. O lumină divină lumina faţa Mântuitorului şi un chip ca de porumbel Îl umbrea. Pentru o clipă, mulţimea ucigaşă nu a putut sta în prezenţa slavei divine. S-au tras speriaţi înapoi. Preoţii, bătrânii, soldaţii şi chiar Iuda au căzut la pământ ca nişte oameni morţi.... Însă imediat scena s-a schimbat. — The Desire of Ages, 694, 695.

Îngerul s-a retras şi L-a lăsat pe Isus stând calm şi încrezător, faţa Lui palidă fiind luminată de razele strălucitoare ale lunii, înconjurat fiind încă de oamenii aceia trântiţi la pământ, neputincioşi, în timp ce ucenicii erau prea uimiţi ca să poată rosti vreun cuvânt. Când îngerul se îndepărtează, soldaţii romani oţeliţi se pun pe picioare şi, împreună cu preotul şi Iuda, se strâng în [197] jurul lui Hristos ca şi când le-ar fi ruşine de slăbiciunea lor şi teamă să nu cumva să le scape iar din mâinile lor. — The Signs of the Times, 21 august, 1879.

Ucenicii crezuseră că Învăţătorul lor nu va îngădui să fie luat.... Ei au fost dezamăgiţi şi indignaţi când au văzut că aduc frânghii pentru a lega mâinile Aceluia pe care Îl iubeau. Petru, în mânia sa, şi-a scos sabia de îndată şi ... a tăiat o ureche a slujitorului marelui preot. Când a văzut ce a făcut, Isus şi-a eliberat mâinile, ... şi a spus: „Lăsaţi-i! Până aici!” şi a atins urechea rănită, care s-a vindecat de îndată. Apoi, i-a spus lui Petru: „Pune-ţi sabia la locul ei; ... crezi că n-aş putea acum să mă rog Tatălui Meu şi El să-mi trimită de grabă mai mult de douăsprezece legiuni de îngeri?” — The Desire of Ages, 696.

Când au fost rostite aceste cuvinte, feţele îngerilor s-au luminat. Ei doreau ca atunci şi acolo să-L înconjoare pe Comandantul lor şi să împrăştie acea gloată furioasă. Însă tristeţea s-a aşternut iarăşi pe feţele lor când Isus a adăugat: „Dar cum se vor împlini Scripturile care zic că aşa trebuie să se întâmple?” Inimile ucenicilor s-au cufundat din nou în disperare şi dezamăgire amarnică, în timp ce Isus le-a îngăduit [celor din mulţime] să-L ducă. — Spiritual Gifts 1:48.

Înaintea lui Ana şi Caiafa

Hristos trebuia să fie judecat în mod oficial înaintea Sinedriului; însă El a fost dus pentru o judecată preliminară înaintea lui Ana.... [198]

Când consiliul s-a adunat în sala de judecată, Caiafa şi-a ocupat locul, ca preşedinte în funcţie.... În timp ce Caiafa ... se uita la prizonier, el a fost surprins şi a admirat faţa Lui nobilă şi comportamentul lui demn. A fost cuprins de convingerea că acest Om era asemenea lui Dumnezeu. În clipa următoare însă, el şi-a alungat acel gând, cu dispreţ. — The Desire of Ages, 698, 703, 704.

Tot cerul a văzut faptele de cruzime, făcute lui Hristos. Prin scenele înspăimântătoare care au avut loc în sala de judecată, Dumnezeu a arătat universului ceresc spiritul care va fi manifestat de către aceia care nu voiesc să dea ascultare Legii Sale. — Manuscript Releases 12:412.

A fost greu pentru îngeri să suporte acea privelişte. Ei L-ar fi eliberat pe Isus din mâinile vrăjmaşilor Săi; însă îngerii comandanţi le-au interzis acest lucru.... Isus ştia că îngerii erau martori la scena umilirii Sale.

Isus stătea acolo, blând şi umil, în faţa mulţimii înfuriate în timp ce ei Îl maltratau în modul cel mai josnic. L-au scuipat în faţă — acea faţă de care într-o zi vor vrea să se ascundă, care va lumina cetatea lui Dumnezeu şi va străluci mai tare ca soarele — însă El nu a aruncat nici o privire mânioasă asupra celor care Îi făceau rău. El a ridicat cu blândeţe mâna şi S-a şters. I-au acoperit capul cu o haină veche; L-au legat la ochi, apoi L-au lovit în faţă strigându-I: „Prooroceşte-ne acum cine Te-a lovit?” Printre îngeri era agitaţie. Ei L-ar fi eliberat de îndată; însă îngerul lor comandant i-a oprit. — Spiritual Gifts 1:50, 51. [199]

Înaintea lui Pilat

Oamenii erau însufleţiţi de un spirit satanic atunci când au hotărât că îl preferă pe Baraba, un hoţ şi ucigaş, în locul Fiului lui Dumnezeu. Puterea demonică triumfa asupra oamenilor; legiuni întregi de îngeri răi au pus cu totul stăpânire pe oameni şi, ca răspuns la întrebarea lui Pilat, pe cine să le elibereze, ei au strigat: „Ia-L pe acest om şi dă-ni-l pe Baraba!” Când Pilat le-a vorbit din nou despre Isus, s-a auzit strigătul răguşit: „Răstigneşte-L! Răstigneş-te-L!” Cedând agenţilor demonici, oamenii au fost conduşi, ca să se alăture marelui apostaziat.

Lumile necăzute priveau scena cu uluire, fiind incapabile să înţeleagă degradarea pe care a adus-o păcatul. Legiuni de îngeri răi i-au luat în stăpânire pe preoţi şi conducători şi au dat glas sugestiilor lui Satana, convingând şi ispitind poporul prin minciuni şi diverse ademeniri, ca să-L respingă pe Fiul lui Dumnezeu şi să aleagă în locul Lui un tâlhar şi un ucigaş.... Ce scenă era aceasta pentru Dumnezeu, pentru serafimi şi heruvimi! Unicul Fiu al lui Dumnezeu, Maiestatea cerului, Regele slavei, era batjocorit, insultat, ironizat, respins şi răstignit de către aceia pe care a venit să-i salveze şi care se dăduseră sub stăpânirea lui Satana. — The Review and Herald, 14 aprilie, 1896. [200]

Îngeri care fuseseră martori la acea scenă au observat punctul de vedere al lui Pilat şi simpatia lui pentru Isus....

Satana şi îngerii săi l-au ispitit pe Pilat şi încercau să-l conducă spre propria lui ruină. Ei i-au sugerat că, dacă el nu se va implica în condamnarea lui Isus, alţii o vor face. — Spiritual Gifts 1:54, 56.

Nici chiar în aceste condiţii Pilat nu a fost lăsat să acţioneze orbeşte. Un mesaj din partea lui Dumnezeu l-a avertizat cu privire la fapta pe care era pe cale de a o comite. Ca răspuns la rugăciunea lui Hristos, soţia lui Pilat a fost vizitată de un înger din ceruri, şi într-un vis, ea L-a privit pe Mântuitorul şi a discutat cu El.... L-a văzut în sala de judecată. A văzut cum I-au legat strâns mâinile, ca unui criminal. L-a văzut pe Irod şi soldaţii lui, făcându-şi lucrarea înfiorătoare. A auzit pe preoţi şi conducători, plini de invidie şi răutate, rostindu-şi ca scoşi din minţi acuzaţiile. Ea auzise cuvintele: „Noi avem o lege şi, după legea noastră, El ar trebui să moară”.

Ea l-a văzut pe Pilat dându-L pe Isus să fie biciuit, după ce declarase: „Nu găsesc nici o vină în El”. A auzit condamnarea pronunţată de Pilat şi l-a văzut dându-L pe Isus în mâinile ucigaşilor Săi. Ea a văzut crucea ridicată pe Calvar. A văzut pământul învăluit în întuneric şi a auzit strigătul misterios „S-a sfârşit!” A mai fost încă o scenă care i-a stârnit uimirea. Ea L-a văzut pe Hristos stând pe un mare nor alb în timp ce pământul se clătina în spaţiu, iar ucigaşii Săi fugeau de prezenţa slavei Sale. Ea s-a trezit ţipând de groază şi, de îndată, i-a scris lui Pilat cuvinte de avertizare.

În timp ce Pilat şovăia în legătură cu ce avea de făcut, un sol şi-a făcut loc în grabă prin mulţime şi i-a înmânat o scrisoare din partea soţiei sale, care îi scria astfel: [201] „Să nu ai nimic de-a face cu acest Om; căci am suferit mult astăzi în vis din pricina Lui”.

Faţa lui Pilat a devenit palidă. Sentimentele lui erau contradictorii şi se afla în încurcătură. Însă, în timp ce zăbovea ca să acţioneze, preoţii şi conducătorii îndârjeau mai departe mintea oamenilor....

Pilat dorea mult să-L elibereze pe Isus. Însă el a văzut că nu poate să facă acest lucru şi să se bucure în continuare de aceeaşi poziţie şi onoare. Ca să nu-şi piardă puterea vremelnică, el a ales să sacrifice viaţa unui nevinovat....

Pilat a cedat cererilor gloatei. Ca să nu rişte pierderea poziţiei sale, el L-a dat pe Isus ca să fie răstignit. — The Desire of Ages, 732, 733, 738.

Răstignirea lui Hristos

Fiul lui Dumnezeu a fost dat în mâinile oamenilor, ca să fie răstignit.... Ei au pus asupra Lui crucea cea grea.... însă Isus a leşinat sub greutatea ei.... După aceea ei au pus mâna ... pe un om care nu-şi mărturisise deschis credinţa în Hristos, dar care credea în El. Ei au pus crucea asupra lui şi el a dus-o până la locul răstignirii. Grupuri de îngeri se aflau deasupra acelui loc. — Spiritual Gifts 1:57.

Cine erau martorii acestor scene? Universul ceresc, Dumnezeu Tatăl, Satana şi îngerii săi. — Bible Echo and Signs of the Times, 29 mai, 1899.

Îngerii din ceruri ... au auzit batjocurile şi au văzut cum dădeau din cap. Ei ar fi ieşit cu bucurie din rânduri şi s-ar fi dus la Fiul lui Dumnezeu, care era umilit şi chinuit trupeşte, însă nu le-a fost îngăduit acest lucru. — Manuscript Releases 18:71. [202]

„Pe alţii i-a mântuit, dar pe Sine nu Se poate mântui” a fost strigătul batjocoritor, care se înălţa în urlete către Hristos în timpul agoniei şi morţii Sale pe cruce. El S-ar fi putut salva pe Sine în orice moment şi S-ar fi putut da jos de pe cruce; însă, dacă ar fi făcut acest lucru, lumea ar fi fost dată în stăpânirea marelui apostaziat. Îngerii au fost uluiţi să vadă că Hristos nu a pecetluit cu moarte buzele batjocoritorilor Săi. — The Youth’s Instructor, 14 iunie, 1900.

Satana şi îngerii lui erau personificaţi prin cei care îşi băteau joc de Hristos în timp ce El atârna pe cruce. El i-a umplut de vorbe mârşave şi dezgustătoare. El inspirase ironiile lor. — Manuscript Releases 18:72.

Stăpânirile şi puterile întunericului s-au adunat în jurul crucii Sale. Satana, având încă o statură impunătoare, conducea oştirea apostaziată, care se asociase cu fiinţele omeneşti în lupta împotriva lui Dumnezeu. — The Signs of the Times, 14 aprilie, 1898.

El [Hristos] Se lupta cu puterea lui Satana, care declarase că Îl are pe Hristos în mâna sa, că el este mai tare decât Fiul lui Dumnezeu, că Tatăl şi-a dezmoştenit Fiul şi că El nu Se mai bucură de favoarea lui Dumnezeu, ca şi el. — Testimonies for the Church 2:214.

Hristos nu a cedat în faţa vrăjmaşului care Îl chinuia, nici atunci când a suferit cel mai amarnic. Legiuni de îngeri răi se aflau pretutindeni în jurul Lui; totuşi, îngerilor buni le-a fost poruncit [203] să nu le spargă rândurile şi să nu intre în conflict cu vrăjmaşul batjocoritor şi nu le-a fost îngăduit nici măcar să slujească duhului îndurerat al divinului Suferind. În acest teribil ceas întunecat, când Tatăl Îşi ascunsese faţa, legiuni de îngeri răi L-au învăluit şi păcatele lumii apăsau asupra Lui, de pe buzele Lui palide au fost smulse cuvintele: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?” — Bible Echo and Signs of the Times, 1 ianuarie, 1887.

Întunericul care acoperea pământul ascundea pe puternicii soli ai cerului, însă pământul s-a cutremurat atunci când a călcat pe el oştirea cerească. Stâncile s-au crăpat; timp de trei ore, pământul a fost învăluit într-un întuneric de nepătruns; natura, cu veşmintele ei întunecate, a ascuns suferinţele Fiului lui Dumnezeu. — Manuscript Releases 5:353.

Tatăl împreună cu îngerii cerului erau învăluiţi în acel întuneric des. Dumnezeu era aproape, alături de Fiul Său, deşi nu Se manifesta nici faţă de El, nici faţă de vreo altă fiinţă omenească. Dacă o singură rază a slavei şi puterii Sale ar fi pătruns prin norul cel des, care Îl învăluia, toţi cei prezenţi ar fi fost pe dată nimiciţi. — Manuscript Releases 12:385.

Cum a putut cerul să păstreze tăcere? Ne minunăm de întunericul teribil de neobişnuit, care plutea asupra crucii? Ne minunăm că s-au crăpat stâncile, că se vedeau şi auzeau tunete şi fulgere, că pământul s-a cutremurat atunci când oştirea cerului a călcat pe el în timp ce privea cum Comandantul lor iubit suferea asemenea nedreptate? — The Review and Herald, 1 septembrie, 1891. [204]

Când Hristos a strigat „S-a sfârşit”, lumile necăzute s-au simţit în siguranţă. Pentru ele, aceasta însemna că lupta s-a dat şi că ea a fost câştigată. De acum înainte, Satana nu mai avea parte de simpatia universului. — The Review and Herald, 12 martie, 1901.

Îngerii sfinţi au fost cuprinşi de oroare la gândul că unul dintre ei a putut decădea atât de mult, încât să fie în stare de o asemenea cruzime faţă de Fiul lui Dumnezeu la Calvar. Orice sentiment de milă sau simpatie, pe care l-au simţit vreodată pentru Satana de când a fost alungat, s-a stins acum din inimile lor. — The Signs of the Times, 23 septembrie, 1889.

Nu mâna preotului a fost cea care a sfâşiat de sus până jos perdeaua cea splendidă care despărţea Sfânta de Sfânta Sfintelor. A fost mâna lui Dumnezeu. Când Hristos a strigat „S-a sfârşit”, Veghetorul Sfânt, care fusese oaspete nevăzut la ospăţul lui Belşaţar, a dat sentinţa în dreptul naţiunii iudaice — că este o naţiune lepădată de Dumnezeu. Aceeaşi mână, care a scris pe zid semnele care vesteau soarta lui Belşaţar şi sfârşitul împărăţiei babiloniene, a fost cea care a rupt perdeaua templului de la un capăt la celălalt. — The S.D.A. Bible Commentary 5:1109.

Ei [conducătorii iudeilor] au dat trupul Lui jos şi L-au pus în mormântul cel nou al lui Iosif şi au rostogolit o piatră mare la intrarea mormântului, declarând că fac acest lucru pentru ca ucenicii Lui să nu vină şi să-L fure noaptea. Îngeri răi tresăltau în jurul acelui mormânt, gândind că Hristos a fost învins. O gardă de soldaţi romani a fost pusă să păzească mormântul şi au fost luate cele mai stricte măsuri de către iudei, pentru ca triumful lor [205] să fie deplin. Însă îngeri cereşti păzeau locul unde dormea iubitul lor Comandant. — The Review and Herald, 9 octombrie, 1888.

Doar la moartea lui Hristos caracterul lui Satana a fost descoperit în mod clar îngerilor şi lumilor necăzute. Atunci, minciunile şi acuzaţiile aceluia care fusese odată un înger înălţat au fost văzute în adevărata lor lumină. — The Signs of the Times, 27 august, 1902.

Moartea lui Hristos pe cruce a însemnat distrugerea sigură a aceluia care avea puterea morţii, care era iniţiatorul păcatului. Când Satana va fi distrus, nu va mai exista nimeni care să ispitească la rău; răscumpărarea omenirii nu va mai trebui repetată niciodată şi nu va mai exista primejdia unei alte răzvrătiri în universul lui Dumnezeu. Numai ceea ce poate ţine în frâu cu eficacitate păcatul în această lume a întunericului poate împiedica păcatul în ceruri.

Semnificaţia morţii lui Hristos va fi înţeleasă de sfinţi şi de îngeri. Oamenii căzuţi nu pot avea un cămin în paradisul lui Dumnezeu fără ajutorul Mielului junghiat de la întemeierea lumii.... Îngerii Ii atribuie onoare şi slavă lui Hristos, deoarece nici chiar ei nu sunt în siguranţă decât dacă privesc la suferinţele Fiului lui Dumnezeu. Îngerii cerului sunt feriţi de apostaziere prin eficacitatea a ceea ce a avut loc la cruce. Fără cruce, ei nu ar fi mai siguri împotriva răului decât au fost îngerii înainte de căderea lui Satana. Perfecţiunea angelică a eşuat în ceruri. Perfecţiunea umană a eşuat în Eden.... Planul de mântuire, scoţând în evidenţă dreptatea şi iubirea lui Dumnezeu, oferă o apărare sigură împotriva apostazierii în lumile necăzute.... Moartea lui Hristos pe crucea Calvarului este unica noastră nădejde în această lume şi [206] va fi tema noastră de meditaţie în lumea viitoare. — The Signs of the Times, 30 decembrie, 1889.

Domnul Hristos, prin viaţa şi moartea Sa, a rezolvat pentru totdeauna problema profundă şi cuprinzătoare: dacă există sacrificiu de Sine la Dumnezeu şi dacă Dumnezeu este lumină şi dragoste. Aceasta a fost chestiunea care a frământat cerurile, care a constituit începutul înstrăinării lui Satana de Dumnezeu. Ca dovadă a dragostei lui Dumnezeu, el ceruse schimbarea sau desfiinţarea legilor guvernării Sale în curţile cereşti. — The Review and Herald, 21 octombrie, 1902. [207]

Capitolul 17 — Lucrarea îngerilor de la învierea lui Hristos până la înălţarea sa

Dimineaţa învierii lui Hristos

Ucenicii s-au odihnit în Sabat, întristaţi din cauza morţii Domnului lor, în timp ce Isus, Regele slavei, zăcea în mormânt. La lăsarea nopţii, au fost puşi soldaţi ca să păzească locul de odihnă al Mântuitorului în timp ce îngeri, nevăzuţi, se aflau deasupra locului sacru. — Early Writings, 181.

Noaptea dinaintea primei zile a săptămânii s-a scurs încet. Ceasul cel mai întunecat, chiar înainte de ivirea zorilor, a sosit. Hristos era încă prizonier în mormântul strâmt. Piatra cea mare era la locul ei; sigiliul roman era neatins; gărzile romane îşi continuau paza. Şi mai erau străjeri nevăzuţi. Oştiri de îngeri răi erau îngrămădite în jurul acelui loc. Dacă ar fi fost cu putinţă, prinţul întunericului, împreună cu armata lui apostaziată, ar fi păstrat pentru totdeauna sigilat mormântul care îl ţinea pe Fiul lui Dumnezeu. Însă oştirea cerească a înconjurat mormântul. Îngeri care excelează în putere păzeau mormântul şi aşteptau să ureze bun-venit Prinţului vieţii. — The Desire of Ages, 779. [208]

În timp ce era încă întuneric, îngerii veghetori ştiau că timpul pentru eliberarea scumpului Fiu al lui Dumnezeu, Comandantul lor iubit, aproape sosise. În timp ce aşteptau cu cea mai adâncă emoţie momentul biruinţei Sale, un înger puternic a venit în mare grabă, zburând, din ceruri. — Early Writings, 181.

Cel mai puternic înger din ceruri, acela care deţinea poziţia din care a căzut Satana, a primit această însărcinare de la Tatăl şi, îmbrăcat cu slava cerului, a îndepărtat întunericul pe unde trecea. Faţa lui era ca fulgerul, iar veşmintele lui albe ca zăpada. — The S.D.A. Bible Commentary 5:1110.

Un alt înger, care făcea parte din oastea cerească, care fusese martor la scena umilirii lui Isus şi veghease locul sacru de odihnă al Lui, s-a alăturat îngerului din ceruri şi împreună au venit la mormânt. Pământul s-a zguduit şi s-a cutremurat când s-au apropiat şi a fost un mare cutremur de pământ. — Spiritual Gifts 1:66.

Faţa pe care ei [soldaţii romani] o privesc nu este faţa unui războinic obişnuit; este faţa celui mai puternic înger din oştirea Domnului. Acest sol este acela care ocupă poziţia din care a căzut Satana. El a fost cel care, pe dealurile Betleemului, a proclamat naşterea lui Hristos. Pământul tremură la apropierea sa, iar oştile întunericului fug. — The Desire of Ages, 779, 780.

Îngerul s-a apropiat de mormânt, a dat la o parte piatra, ca şi când ar fi fost o pietricică, şi s-a aşezat pe ea. Lumina cerului a înconjurat mormântul şi întreg cerul a fost luminat de slava îngerilor. — The S.D.A. Bible Commentary 5:1110. [209]

Comandantul îngerilor a apucat piatra cea mare, pentru care a fost nevoie de mai mulţi bărbaţi puternici pentru a o pune în acel loc, a rostogolit-o, s-a aşezat pe ea, în timp ce tovarăşul lui a intrat în mormânt şi a desfăşurat legăturile de pe faţa şi capul lui Isus.

Apoi îngerul cel puternic, cu o voce care a făcut ca pământul să se cutremure, a strigat: „Isuse, Fiul lui Dumnezeu, Tatăl Tău Te cheamă!” Acela care câştigase puterea de a birui moartea şi mormântul a ieşit afară din mormânt, cu mersul unui învingător, pământul clătinându-se şi fiind brăzdat de fulgere şi tunete. — The Spirit of Prophecy 3:192.

Acela care spusese: „Îmi dau viaţa ca iarăşi s-o iau” a ieşit afară din mormânt, la viaţa care era în Sine Însuşi. Umanitatea a murit; divinitatea nu a murit. În divinitatea Lui, Hristos avea puterea de a rupe legăturile morţii. — The Youth’s Instructor, 4 august, 1898.

Hristos în divinitatea Lui a strălucit când a ieşit afară, în grabă, din mormânt şi a înviat biruitor asupra morţii şi a mormântului. — The Signs of the Times, 30 mai, 1895.

Garda romană ... nu a putut suporta priveliştea, căci ei aveau o solie de dus, ca martori ai învierii lui Hristos. — The S.D.A. Bible Commentary 5:1110.

O spaimă teribilă i-a cuprins pe soldaţi. Unde era acum puterea lor de a păstra trupul lui Isus? Ei nu se gândeau la datoria lor sau că L-ar fi furat ucenicii. Ei au fost uluiţi şi înspăimântaţi, deoarece [210] lumina din cale afară de strălucitoare a îngerilor strălucea pretutindeni în jur, mai tare decât soarele. Soldaţii romani au văzut îngerii şi au căzut ca nişte oameni morţi la pământ. — Spiritual Gifts 1:66.

Oştirea cerească privise cu respect solemn scena. Iar când Isus a păşit maiestuos afară din mormânt, acei îngeri strălucitori s-au prosternat la pământ şi I s-au închinat; ei L-au întâmpinat cu cântece de biruinţă şi triumf. — Spiritual Gifts 1:66, 67.

Soldaţii ... i-au auzit pe locuitorii cerului cântând cu mare bucurie şi triumf: „Tu l-ai învins pe Satana şi puterile întunericului! Tu ai înghiţit moartea prin biruinţă!” şi am auzit un glas tare spunând în ceruri: „Acum a venit mântuirea şi puterea şi Împărăţia Dumnezeului nostru; căci pârâtorul fraţilor noştri, care îi acuza înaintea Dumnezeului nostru zi şi noapte, a fost aruncat jos”. — The Spirit of Prophecy 3:194.

După ce oastea îngerească s-a întors în ceruri şi lumina şi slava au dispărut, soldaţii romani s-au ridicat ca să vadă dacă sunt în siguranţă, dacă vor privi în jur. Au fost cuprinşi de uluire când au văzut că piatra cea mare a fost rostogolită de la uşa mormântului şi Isus a înviat. — Spiritual Gifts 1:68.

Satana nu triumfa acum. Îngerii săi fugiseră din faţa luminii strălucitoare şi pătrunzătoare a îngerilor cereşti. Ei s-au plâns cu amar regelui lor că prada le-a fost luată cu violenţă şi că Acela [211] pe care Îl urau atât de mult a înviat din morţi. — Spiritual Gifts 1:67.

Imediat după învierea lui Hristos

Câtva timp Satana părea trist şi supărat. El a ţinut un consiliu cu îngerii săi pentru a discuta care să fie următorul pas în lucrarea lor împotriva guvernării lui Dumnezeu. Satana a spus: Trebuie să vă grăbiţi să mergeţi la preoţii conducători şi la bătrâni. Am reuşit să-i amăgim şi să le orbim ochii, să le împietrim inimile împotriva lui Isus. I-am făcut să creadă că El a fost un impostor. Soldaţii romani vor duce vestea aceea urâcioasă că Hristos a înviat. Noi i-am făcut pe preoţi şi bătrâni să-L urască pe Isus şi să-L ucidă. Acum argumentaţi acest lucru înaintea lor, într-o manieră luminoasă, căci, dacă se află că Isus a înviat, ei, care sunt ucigaşii Lui, vor fi omorâţi cu pietre de popor, pentru că au omorât un om nevinovat. — Spiritual Gifts 1:67, 68.

Ei [soldaţii romani] s-au întors de la mormânt, copleşiţi de ceea ce au văzut şi auzit şi s-au dus în mare grabă în cetate, povestind tuturor acelora pe care-i întâlneau scenele minunate, la care fuseseră martori.... Între timp, un sol a ajuns la preoţi şi conducători, anunţându-i: Hristos, pe care voi L-aţi răstignit, a înviat din morţi!

Un slujitor a fost îndată trimis cu solia specială de a chema garda romană la palatul marelui preot. Acolo, ei au fost interogaţi îndeaproape; ei au declarat tot ce au văzut la mormânt: că un sol înfricoşător, cu faţa radiind de strălucire şi cu haine albe ca zăpada, [212] a venit din ceruri; că pământul s-a clătinat şi cutremurat şi că ei au rămas fără putere; că îngerul a apucat piatra cea uriaşă de la intrarea mormântului şi a rostogolit-o de parcă ar fi fost o pietricică; că un chip plin de slavă a ieşit din mormânt; că un cor de glasuri a făcut cerurile şi pământul să răsune de cântece de biruinţă şi bucurie; că, atunci când lumina a dispărut şi muzica a încetat, ei au prins putere, au găsit mormântul gol, şi trupul lui Isus nu l-au găsit nicăieri. — Redemption: Or the Resurrection of Christ; and His Ascension, partea 6:14, 15.

Ei [soldaţii romani] s-au grăbit să ajungă la preoţi şi bătrâni cu relatarea minunată a ceea ce văzuseră; dar când acei ucigaşi au auzit vestea uimitoare, pe feţele lor s-a aşternut paloarea. I-a cuprins spaima cu privire la ceea ce au făcut. Apoi, şi-au dat seama că dacă vestea era adevărată, ei erau pierduţi. Un timp au fost stupefiaţi şi s-au privit unii pe alţii în linişte, fără să ştie ce să facă sau ce să spună. Nu puteau crede acest lucru, căci era spre propria lor condamnare.

S-au consultat cu privire la ce era de făcut. Şi-au dat seama că, dacă se va răspândi în popor vestea că Isus a înviat şi relatarea despre slava uluitoare care a însoţit învierea Lui, care a făcut ca soldaţii să cadă ca nişte oameni morţi, oamenii se vor înfuria pe ei şi îi vor ucide. S-au hotărât să dea bani soldaţilor pentru a păstra în secret ceea ce s-a petrecut. Le-au oferit bani mulţi, spunându-le să declare că ucenicii Lui au venit noaptea, în timp ce [213] dormeau, şi L-au furat. Iar când ei au întrebat ce li se va face, pentru că au dormit în post, preoţii şi bătrânii le-au spus că vor vorbi cu guvernatorul ca să-i scape. — Spiritual Gifts 1:68.

Femeile vin la mormânt

Femeile care au fost alături de Hristos la cruce au aşteptat şi au vegheat, ca să treacă orele Sabatului. În prima zi a săptămânii, foarte devreme, au pornit către mormânt, ducând cu ele miresme, ca să ungă trupul Mântuitorului....

Neştiind ce avusese loc chiar atunci, ele se apropiau de grădină şi îşi spuneau în timp ce mergeau: „Cine ne va prăvăli piatra de la uşa mormântului?” Ele ştiau că nu vor putea clinti piatra, dar au continuat să meargă. Şi iată că cerul se luminează deodată de o slavă care nu provenea de la răsăritul soarelui. Pământul s-a cutremurat. Au văzut că piatra cea mare fusese rostogolită. Mormântul era gol. [214]

Femeile nu au venit la mormânt toate din aceeaşi direcţie. Maria Magdalena a fost cea dintâi care a ajuns în acel loc; şi când a văzut că piatra a fost îndepărtată, s-a grăbit să spună acest lucru ucenicilor. Între timp, au venit şi celelalte femei. O lumină strălucea în jurul mormântului, însă trupul lui Isus nu era acolo. Zăbovind acolo, deodată au văzut că nu erau singure. Un tânăr îmbrăcat în haine strălucitoare stătea lângă mormânt. Era îngerul care prăvălise piatra. Luase chip omenesc, ca să nu înspăimânte pe aceste prietene ale lui Isus. Totuşi, împrejurul lui strălucea încă slava cerească. — The Desire of Ages, 788, 789.

Femeile s-au speriat foarte tare şi şi-au plecat feţele la pământ; căci vederea fiinţei cereşti era mai mult decât puteau suporta ele. Îngerul a trebuit să-şi ascundă şi mai mult slava, ca să poată vorbi cu ele. — The Youth’s Instructor, 21 iulie, 1898.

„Nu vă temeţi”, le-a spus el; „căci ştiu că Îl căutaţi pe Isus, care a fost răstignit. Nu este aici: căci a înviat, aşa cum spusese. Veniţi şi vedeţi locul unde a fost Domnul. Şi mergeţi degrabă şi spuneţi ucenicilor Lui că a înviat din morţi.”

S-au uitat iarăşi în mormânt şi au ascultat încă o dată vestea cea minunată. Un alt înger cu chip omenesc este acolo şi le spune: „De ce căutaţi pe Cel ce este viu între cei morţi? Nu este aici, căci a înviat: aduceţi-vă aminte ce v-a spus când era încă în Galileea, că Fiul omului trebuie să fie dat în mâinile păcătoşilor, să fie răstignit şi că a treia zi va învia”.

El a înviat, El a înviat! Femeile repetă iar şi iar aceste cuvinte. — The Desire of Ages, 789.

Înălţarea lui Hristos la Tatăl Său

„Duceţi-vă”, au spus îngerii femeilor, „şi spuneţi ucenicilor Lui şi lui Petru, că El merge înaintea voastră în Galilea: acolo Îl veţi vedea, aşa cum v-a spus”. Aceşti îngeri fuseseră împreună cu Hristos ca îngerii Săi păzitori pe tot parcursul vieţii Sale de pe pământ. Ei fuseseră martori la judecarea şi răstignirea Lui. Ei au auzit cuvintele pe care El le spusese ucenicilor Lui. — The Desire of Ages, 793.

Femeile au plecat degrabă de la mormânt „cu teamă şi cu mare bucurie; şi au dat fuga ca să ducă ucenicilor vestea”.

Maria nu a auzit vestea cea bună. Ea s-a dus la Petru şi Ioan cu vestea tristă că „L-au luat pe Domnul din mormânt şi nu ştim unde L-au pus”.

Ucenicii s-au grăbit la mormânt şi au găsit precum spusese Maria. Au văzut legăturile şi ştergarul, însă nu L-au găsit pe Domnul lor.... [215]

Maria i-a urmat pe Ioan şi Petru la mormânt; când ei s-au întors în Ierusalim, ea a rămas acolo. Privind la mormântul gol, întristarea i-a cuprins inima. Uitându-se înăuntru, a văzut doi îngeri; unul într-un capăt şi celălalt în celălalt capăt al locului unde fusese Isus. „Femeie, de ce plângi?” au întrebat-o ei. „Pentru că L-au luat pe Domnul meu”, a răspuns ea, „şi nu ştiu unde L-au pus”.

Apoi, ea s-a întors, chiar de la acei îngeri, gândind că trebuie să găsească pe cineva care să-i spună ce s-a făcut cu trupul lui Isus. Un alt glas i se adresează: „Femeie, de ce plângi? Pe cine cauţi?” Cu ochii înlăcrimaţi, Maria a văzut un chip de om şi, gândind că este grădinarul, ea i-a spus: „Domnule, dacă L-ai luat de aici, spune-mi unde L-ai pus ca să mă duc şi să-L iau”....

Cu vocea cunoscută ei, Isus îi spune „Marie”. Acum ea ştie că nu un străin îi vorbeşte şi întorcându-se, vede în faţa ei pe Hristos viu. În bucuria ei, ea a uitat că El fusese răstignit. Dând năvală spre El, ca şi când ar fi vrut să-i cuprindă picioarele, ea a spus: „Rabuni”. Însă Hristos a ridicat mâna zicând: nu mă ţine; „căci [216] nu M-am suit încă la Tatăl Meu.”...

Isus a refuzat să primească omagiul ucenicilor Săi până când nu avea asigurarea că sacrificiul Său a fost acceptat de Tatăl. El S-a suit în curţile cereşti şi de la Dumnezeu Însuşi a auzit asigurarea că ispăşirea făcută pentru păcatele oamenilor a fost îndestulătoare, că prin sângele Său toţi puteau dobândi viaţa veşnică....

După ce S-a suit la Tatăl, Isus S-a arătat şi celorlalte femei, spunând: „Bucuraţi-vă!” Ele s-au apropiat să-I cuprindă picioarele şi I s-au închinat. Isus le-a zis: „Nu vă temeţi: duceţi-vă de spuneţi fraţilor Mei să meargă în Galilea: acolo mă vor vedea”. — The Desire of Ages, 789, 790, 793.

Alte apariţii după înviere

După-amiază târziu, în ziua învierii, doi dintre ucenici se aflau pe cale spre Emaus, un orăşel situat la opt mile de Ierusalim.... Ei auziseră vestea despre luarea trupului lui Hristos din mormânt şi, de asemenea, pe aceea că femeile au văzut îngerii şi L-au întâlnit pe Isus. Acum, ei se întorceau la casele lor....

Nu au mers prea mult când iată că li se alătură pe cale un străin, însă ei erau atât de cuprinşi de întristare şi dezamăgire că nu i-au dat prea multă atenţie. Şi-au continuat discuţia, dând glas gândurilor inimilor lor.... Pe când discutau despre evenimentele care avuseseră loc, Isus dorea mult să le aducă mângâiere.... Însă trebuia să le dea mai întâi nişte lecţii pe care să nu le uite niciodată.... [217]

Începând de la Moise.... Hristos le-a expus din toate Scripturile ce era cu privire la Sine.... Pornind de la profeţii, Hristos a dat ucenicilor o interpretare corectă a ceea ce trebuia El să fie pentru omenire....

În timpul călătoriei, soarele se îndrepta spre apus.... Când au vrut să intre în casa lor, se părea că străinul vrea să-şi continue călătoria. Însă ucenicii au stăruit de El.... „Rămâi cu noi”, I-au spus ei. Nu prea părea că le va accepta invitaţia, însă ei au repetat-o, spunând „este spre seară şi ziua aproape a trecut”. Hristos a cedat acestei insistenţe şi „S-a dus să rămână cu ei”....

Masa simplă de seară alcătuită din pâine este curând pregătită şi pusă în faţa musafirului care S-a aşezat în capul mesei. Acum El Îşi întinde mâinile pentru a binecuvânta mâncarea. Ucenicii se dau înapoi cu uimire. Tovarăşul lor Îşi întinde mâinile exact cum făcea Domnul lor. Ei privesc din nou şi văd în palmele Lui semnele cuielor. Amândoi exclamă deodată : Este Domnul Isus! A înviat din morţi!

Ei se ridică pentru a se arunca la picioarele Lui ca să I Se închine, însă El S-a făcut nevăzut din faţa lor.... Cu o asemenea veste, ei nu puteau zăbovi ca să stea de vorbă.... Îşi lasă mâncarea neatinsă şi plini de bucurie pornesc din nou pe aceeaşi cale pe care veniseră, grăbindu-se să spună vestea cea bună ucenicilor din cetate. — The Desire of Ages, 795-801.

Ajungând la Ierusalim, cei doi ucenici intră pe poarta de răsărit, care, cu ocazia sărbătorilor, era deschisă şi noaptea.... Ei se duc în camera de sus unde Isus petrecuse orele în seara dinaintea [218] morţii Sale.... Dar găsesc uşa camerei bine baricadată. Bat la uşă, însă nici un răspuns. E linişte. Apoi, îşi spun numele. Uşa este deblocată cu grijă, ei intră, şi un Altul, nevăzut, intră o dată cu ei. Apoi, uşa este din nou baricadată, pentru a se păzi de spioni.

Călătorii îi găsesc pe toţi într-o încântare surprinzătoare. Glasurile celor din cameră izbucnesc în mulţumiri şi laudă, zicând: „Domnul a înviat cu adevărat şi S-a arătat lui Simon”. Apoi, cei doi călători.... povestesc felul minunat cum li S-a arătat Isus. Tocmai au terminat de vorbit, ... când iată, o altă Persoană stă în faţa lor.... Apoi, ei aud un glas care nu este altul decât glasul Domnului lor....

„Însă ei au fost îngroziţi şi înspăimântaţi, căci au crezut că văd un duh. Şi El le-a spus: «Pentru ce sunteţi tulburaţi? şi de ce vi se ridică astfel de gânduri în inimă? Priviţi mâinile şi picioarele Mele; sunt ale Mele; pipăiţi-Mă şi vedeţi; un duh n-are nici carne, nici oase, aşa cum am Eu». Şi pe când le vorbea astfel, le-a arătat mâinile şi picioarele Sale.” — The Desire of Ages, 802, 803.

Un număr dintre ucenici făcuseră acum din camera de sus căminul lor şi seara, toţi, cu excepţia lui Toma, erau adunaţi acolo. Într-o seară, Toma s-a hotărât să se întâlnească cu ceilalţi.... În timp ce ucenicii luau masa de seară, ei discutau despre dovezile pe care Hristos le dăduse lor în profeţii. „Pe când erau uşile încuiate, a venit Isus, a stătut în mijlocul lor şi le-a spus: Pace vouă.” [219]

Întorcându-se spre Toma El a spus: „Adu-ţi degetul încoace şi uită-te la mâinile Mele; şi adu-ţi mâna şi pune-o în coasta Mea; şi nu fi necredincios, ci credincios.”... [Toma] nu a mai vrut alte dovezi. Inima lui a tresăltat de bucurie şi s-a aruncat la picioarele Mântuitorului strigând: „Domnul Meu şi Dumnezeul meu.” — The Desire of Ages, 807.

Isus Îşi propusese să-i întâlnească pe ucenici în Galilea; şi curând după ce a trecut săptămâna Paştelui, ei şi-au îndreptat paşii într-acolo.... Erau şapte dintre ucenici.. Erau îmbrăcaţi în veşmintele umile de pescari.... Toată noaptea au trudit, fără succes.... În tot acest timp un Veghetor singuratic i-a urmărit de pe ţărm, El fiind nevăzut de ei. În sfârşit s-au arătat zorii dimineţii.... Şi ucenicii au văzut un străin stând pe ţărm.... Ioan L-a recunoscut pe străin şi a strigat către Petru: „Este Domnul”. — The Desire of Ages, 809, 810.

La o întâlnire pe un munte, în Galilea, erau adunaţi laolaltă toţi credincioşii care au putut fi chemaţi.... La timpul rânduit, cam cinci sute de credincioşi erau adunaţi în grupuri mici pe coasta muntelui, dornici de a învăţa de la cei care Îl văzuseră pe Isus după învierea Sa.... Deodată, Isus a stat în mijlocul lor. Nimeni nu a putut spune de unde sau cum a venit.... Acum El le-a spus că I-a fost dată „toată puterea”. Cuvintele Lui au îndepărtat mintea ascultătorilor Săi de la lucrurile pământeşti şi vremelnice spre cele cereşti şi veşnice. — The Desire of Ages, 818, 819.

Timp de patruzeci de zile Hristos a rămas pe pământ, pregătindu-i pe ucenici pentru lucrarea pe care o aveau înaintea lor şi explicându-le ceea ce până atunci nu au putut să înţeleagă. [220]

El le-a vorbit despre profeţiile cu privire la venirea Sa, despre respingerea Lui de către iudei şi despre moartea Sa, arătând în ce fel s-a împlinit fiecare amănunt din aceste profeţii. Le-a spus că ei trebuie să privească această împlinire a profeţiei ca o asigurare a puterii care avea să-i însoţească în eforturile lor din viitor. — The Acts of the Apostles, 26.

Arătarea finală a lui Hristos la înălţarea Sa

Sosise timpul ca Hristos să Se înalţe la tronul Tatălui Său.... Ca loc al înălţării Sale, Isus a ales locul care atât de adesea fusese sfinţit de prezenţa Sa ... Muntele Măslinilor....

Acum, împreună cu cei unsprezece ucenici, Isus Se îndrepta spre munte. Pe când treceau prin poarta Ierusalimului, mulţi ochi priveau cu uimire mica grupă condusă de Acela pe care, cu câteva săptămâni în urmă, conducătorii Îl condamnaseră şi răstigniseră.... Când au ajuns la munte, Isus i-a condus spre vârf, în apropierea Betaniei. Aici El S-a oprit, iar ucenicii s-au adunat în jurul Lui. Raze de lumină se părea că radiază de la faţa Lui când îi privea cu iubire.... Cu mâinile întinse a binecuvântare, El S-a înălţat încet din mijlocul lor, atras spre ceruri de o putere mai tare decât orice atracţie pământească. Pe măsură ce El Se îndrepta spre cer, ucenicii, pătrunşi de veneraţie, făceau eforturi mari, ca să vadă pentru ultima dată pe Domnul lor care acum Se înălţa. — The Desire of Ages, 829-831.

Când Isus.... S-a înălţat de pe Muntele Măslinilor, El n-a fost văzut doar de câţiva ucenici, ci mulţi erau cei ce priveau. Era o mulţime de îngeri, mii de mii care priveau pe Fiul lui Dumnezeu cum Se înălţa. — The Ellen G. White 1888 Materials, 127. [221]

În timp ce ucenicii priveau încă în sus, li s-au adresat voci care semănau cu cea mai minunată muzică. Ei s-au întors şi au văzut doi îngeri, cu chip de oameni, care le-au vorbit, zicând: „Bărbaţi galileeni, de ce staţi şi vă uitaţi la cer? Acest Isus, care a fost luat dintre voi la ceruri, va veni în acelaşi fel în care L-aţi văzut mergând la cer.”

Aceşti îngeri făceau parte din grupul care aşteptase într-un nor strălucitor să-L escorteze pe Isus în căminul Său din ceruri. Erau cei mai înălţaţi din mulţimea îngerească, fiind cei doi care veniseră la mormânt, la învierea lui Hristos, şi care fuseseră alături de El pe parcursul vieţii Sale pe pământ. — The Desire of Ages, 831, 832.

Hristos a fost luat la ceruri într-un nor alcătuit din îngeri. — Manuscript Releases 17:2.

În timp ce carul de îngeri L-a primit, ucenicii au auzit cuvintele Sale: „Iată Eu sunt cu voi în toate zilele, până la sfârşitul veacului”. — The Acts of the Apostles, 65.

Mii şi mii de îngeri L-au escortat pe Isus cu onoruri în cetatea lui Dumnezeu, cântând: „Porţi, ridicaţi-vă capetele; ridicaţi-vă porţi veşnice; ca să intre Împăratul slavei”. Îngerii santinele de la porţi au exclamat: „Cine este Împăratul slavei?” — The Review and Herald, 29 iulie, 1890. [222]

În timp ce El [Hristos] Se apropia de Cetatea lui Dumnezeu ... glasurile [miilor de îngeri] se înălţau şi îngerii cântau: „Porţi, ridicaţi-vă capetele; ridicaţi-vă porţi veşnice; ca să intre Împăratul slavei.” — The Ellen G. White 1888 Materials, 127.

Din nou răsună întrebarea: „Cine este Împăratul slavei?” şi îngerii care-L escortează răspund: „Domnul oştirilor, El este Împăratul slavei” şi cortegiul ceresc intră prin porţi. — The Review and Herald, 29 iulie, 1890.

Când S-a înălţat la ceruri şi a condus o mulţime de captivi, escortat de oştirea cerească, şi a fost primit prin porţile cetăţii, ... El avea aceeaşi înfăţişare înălţată pe care o avusese înainte de a veni în lume, ca să moară pentru om. — Spiritual Gifts 4a:119.

Hristos este însoţit înaintea Tatălui

Iată tronul, şi împrejurul lui curcubeul făgăduinţei. Sunt serafimi şi heruvimi. Îngerii Îl înconjoară, dar Hristos le face semn să se dea înapoi. El merge înaintea Tatălui. El arată către biruinţa Sa ... — cei ridicaţi la cer o dată cu El ca reprezentanţi ai celor luaţi captivi de către moarte care vor ieşi din mormintele lor când trâmbiţa va suna. El Se apropie de Tatăl şi ... spune: Tată, S-a sfârşit. Am făcut voia Ta, Dumnezeul Meu. Am îndeplinit lucrarea de răscumpărare. Dacă dreptatea Ta este satisfăcută, „vreau ca şi ei, pe care Tu Mi i-ai dat, să fie cu Mine acolo unde sunt Eu.” — The Youth’s Instructor, 11 august, 1898.

Mâinile Tatălui cuprind pe Fiul şi se aude vocea Sa zicând: „Toţi îngerii să I Se închine”. — Selected Messages 1:306. [223]

Mulţimea îngerească ... se pleacă în adorare înaintea Lui, spunând: „Vrednic, vrednic este Mielul care a fost junghiat şi trăieşte iarăşi, ca învingător şi biruitor.” — The Signs of the Times, 17 iunie, 1889.

Când Hristos a intrat prin porţile cereşti, El a fost încoronat în timp ce îngerii se plecau în adorare înaintea Lui. De îndată ce a fost îndeplinită această ceremonie, Duhul Sfânt a coborât asupra ucenicilor din abundenţă şi Hristos a fost proslăvit cu adevărat cu slava pe care o avusese de la Tatăl din veşnicie. Revărsarea Duhului la Cincizecime a fost dovada din partea cerului că Mântuitorul şi-a îndeplinit misiunea. Aşa cum făgăduise, El a trimis Duhul Sfânt din ceruri la urmaşii Săi, ca semn că El, ca Preot şi Împărat, primise toată puterea în cer şi pe pământ şi era Cel uns pentru poporul Său. — The Acts of the Apostles, 38. [224]

Capitolul 18 — Lucrarea îngerilor de la Rusalii până în zilele din urmă

Îngerii apără adevărurile vitale

Am văzut că îngerii lui Dumnezeu au fost însărcinaţi să păzească cu deosebită grijă adevărurile importante, sacre, care au menirea de a servi ca o ancoră ucenicilor lui Hristos din toate generaţiile. Duhul Sfânt S-a aşezat în special asupra apostolilor care au fost martori ai răstignirii Domnului, învierii şi înălţării Sale — adevăruri importante, care aveau să fie nădejdea lui Israel. Toţi aveau să privească la Mântuitorul lumii, ca fiind unica lor nădejde, şi să meargă pe calea pe care a deschis-o El prin sacrificiul propriei Sale vieţi, să ţină Legea lui Dumnezeu şi să trăiască. Am văzut înţelepciunea şi bunătatea lui Isus dând putere ucenicilor să ducă mai departe aceeaşi lucrare pentru care El fusese urât şi omorât de iudei. În Numele Lui ei au avut putere asupra lucrărilor lui Satana. Un nimb de lumină şi slavă a fost prezent în timpul morţii şi învierii lui Isus, imortalizând adevărul sacru că El este Mântuitorul lumii. — Early Writings, 196, 197. [225]

Petru şi Ioan eliberaţi din închisoare

La scurt timp după coborârea Duhului Sfânt şi imediat după o perioadă de rugăciune arzătoare, Petru şi Ioan, mergând la templu să se închine, au văzut un olog necăjit şi împovărat de sărăcie.... Ucenicii l-au privit cu compasiune. „şi Petru, privindu-l ţintă, împreună cu Ioan, i-a spus: «Uită-te la noi. Argint şi aur n-am; dar ce am, îţi dau. În Numele lui Isus din Nazaret, scoală-te şi umblă».” — The Spirit of Prophecy 3:275, 276.

În timp ce saducheii, care nu credeau în înviere, au auzit pe apostoli spunând că Hristos a înviat din morţi, ei s-au înfuriat, dându-şi seama că, dacă apostolilor li se îngăduia să predice pe Mântuitorul înviat şi să facă minuni în Numele Său, învăţătura că nu există înviere va fi respinsă de toţi, iar secta saducheilor avea să se stingă curând. — The Acts of the Apostles, 78.

Câteva din persoanele cu răspundere la templu, împreună cu căpitanul templului, erau saduchei. Căpitanul, ajutat de un număr dintre saduchei, a arestat pe cei doi apostoli şi i-a pus în închisoare pe motiv că era prea târziu, ca să fie cercetaţi în seara aceea. — The Spirit of Prophecy 3:278.

Satana triumfa, iar îngerii cei răi tresăltau; însă îngeri ai lui Dumnezeu au fost trimişi să deschidă porţile închisorii şi, împotriva poruncii marelui preot şi a bătrânilor, le-au poruncit să meargă la templu şi să prezinte tuturor cuvintele vieţii. — Spiritual Gifts 1:83, 84. [226]

Între timp, marele preot şi cei care erau cu el „au convocat consiliul şi întreg sfatul bătrânilor copiilor lui Israel”. Preoţii şi conducătorii au hotărât să-i acuze pe ucenici de răzvrătire, să-i acuze de a-i fi omorât pe Anania şi Safira şi de conspiraţie în vederea deposedării preoţilor de autoritatea lor.

Când au trimis după prizonieri, ca să fie aduşi în faţa lor, mare le-a fost uimirea când le-a fost adusă vestea că, deşi uşile închisorii erau zăvorâte bine şi garda se afla în faţa acestora, prizonierii nu au putut fi găsiţi nicăieri.

Curând a sosit vestea uluitoare: „Iată, bărbaţii pe care voi i-aţi pus în temniţă stau în templu şi învaţă poporul. Atunci căpitanul şi ajutoarele lui s-au dus şi i-au adus, fără violenţă: căci se temeau de popor, ca să nu-i ucidă cu pietre.”

Pe când ei [Petru şi Ioan] stăteau pentru a doua oară în faţa oamenilor care se pare că se prinseseră să îi nimicească, în cuvintele şi atitudinea lor nu s-a putut vedea nici o urmă de teamă sau ezitare. Iar când marele preot a spus: „Nu v-am poruncit eu cu tărie să nu vorbiţi în acest nume? şi iată, voi aţi umplut Ierusalimul cu învăţătura voastră şi vreţi să puneţi sângele acestui om asupra noastră”, Petru a răspuns: „Trebuie să ascultăm mai mult de Dumnezeu decât de oameni”. Un înger din ceruri îi eliberase din închisoare şi le poruncise să înveţe în templu. — The Acts of the Apostles, 78-82.

Atunci acei ucigaşi s-au înfuriat. Voiau să-şi mânjească din nou mâinile cu sânge, omorând pe apostoli. Pe când plănuiau cum să facă acest lucru, un înger al lui Dumnezeu a fost trimis la Gamaliel să-i mişte inima şi să dea un sfat preoţilor şi conducătorilor. [227]

Gamaliel a spus: Nu faceţi nici un rău acestor oameni şi lăsaţi-i în pace; dacă acest sfat sau această lucrare este de la oameni, nu se va alege nimic de ea; dar dacă este de la Dumnezeu, nu o veţi putea nimici; să nu vă pomeniţi că luptaţi împotriva lui Dumnezeu.

Îngerii cei răi acţionau asupra preoţilor şi bătrânilor, ca să-i omoare pe apostoli; însă Dumnezeu a trimis pe îngerul Său ca să împiedice acest lucru, ridicând un glas în favoarea ucenicilor chiar din rândurile lor. — Spiritual Gifts 1:85.

Filip şi famenul etiopian

Îngerii cereşti veghează asupra acelora care caută iluminare. Ei cooperează cu aceia care încearcă să câştige suflete pentru Hristos. Îngerii slujesc acelora care vor fi moştenitori ai mântuirii. Acest lucru este arătat în experienţa lui Filip şi a etiopianului. — Bible Echo and Signs of the Times, 10 decembrie, 1900.

Acest etiopian era un om cu o poziţie înaltă şi o mare influenţă. Dumnezeu ştia că, dacă se va converti, el va da şi altora din lumina pe care a primit-o şi va exercita o influenţă puternică în favoarea Evangheliei. Îngerii lui Dumnezeu îl însoţeau pe acest căutător după lumină şi el a fost atras la Mântuitorul. Prin lucrarea Duhului Sfânt, Domnul l-a adus în legătură cu unul care avea să-l conducă la lumină. — Conflict and Courage, 332.

Când Dumnezeu i-a arătat lui Filip ce are de făcut ... el a înţeles că orice suflet este preţios în ochii lui Dumnezeu şi că îngerii vor duce la instrumentele rânduite lumină pentru cei care au nevoie de ea. Îngerii cereşti nu preiau lucrarea de predicare [228] a Evangheliei. Prin lucrarea îngerilor, Dumnezeu trimite lumină poporului Său, şi prin poporul Său, această lumină trebuie dată lumii. — Bible Echo and Signs of the Times, 10 decembrie, 1900.

Convertirea lui Pavel

Pe când Saul mergea spre Damasc cu scrisori care îl autorizau să ia pe bărbaţii şi pe femeile care predicau Evanghelia şi să-i ducă legaţi la Ierusalim, îngerii răi tresăltau în jurul lui. Însă, deodată, o lumină din ceruri a strălucit în jurul lui şi i-a făcut pe acei îngeri să fugă. — Early Writings, 200.

În relatarea despre convertirea lui Pavel ne sunt date principii importante, pe care nu trebuie să le uităm. Saul a fost adus direct în prezenţa lui Hristos.... El l-a oprit de pe calea sa şi l-a convins de păcat; iar când Saul a întrebat „Ce vrei să fac?”, Mântuitorul l-a pus pe iudeul doritor de a afla răspuns, în legătură cu biserica Sa, ca să obţină de acolo cunoştinţa voii lui Dumnezeu cu privire la el....

Pe când Saul se afla singur în casa lui Iuda, continuând să se roage şi să înalţe cereri fierbinţi, Domnul S-a înfăţişat în viziune „unui ucenic din Damasc, pe nume Anania”, spunându-i că Saul din Tars se roagă şi are nevoie de ajutor. „Scoală-te şi du-te pe uliţa care se cheamă Dreaptă”, i-a spus mesagerul ceresc, „şi întreabă în casa lui Iuda de unul numit Saul din Tars; căci, iată, el se roagă”....

Anania de-abia a putut crede cuvintele îngerului; căci veştile despre persecuţia înverşunată a lui Saul asupra sfinţilor se răspândiseră pretutindeni.... [229]

Ascultător faţă de îndrumarea dată de înger, Anania l-a căutat pe omul care până nu demult suflase ameninţare împotriva tuturor acelora care credeau în Numele lui Isus; şi punându-şi mâinile pe capul suferindului care se pocăia, el a spus: „Frate Saul, Domnul, Însuşi Isus, care a apărut înaintea ta pe calea pe care veneai, m-a trimis ca să-ţi capeţi vederea şi să fii umplut de Duhul Sfânt.

Şi imediat au căzut de pe ochii lui un fel de solzi; şi el şi-a recăpătat vederea, s-a sculat şi a fost botezat”. — The Acts of the Apostles, 120-122.

Pavel părăseşte Damascul

Pe când Pavel predica în Damasc, toţi cei care îl auzeau erau uimiţi.... Împotrivirea a crescut atât de mult, încât lui Pavel nu i-a mai fost îngăduit să îşi continue lucrarea în Damasc. Un sol din ceruri i-a poruncit să plece pentru un timp; şi el „s-a dus în Arabia” (Galateni 1, 17), unde a găsit un loc retras şi sigur.

Aici, în singurătatea pustiului, Pavel a avut timp suficient pentru studiu şi meditaţie.... Isus comunica cu el şi îl întărea în credinţă, acordându-i o măsură bogată de înţelepciune şi har. — The Acts of the Apostles, 124-126.

Eforturile depuse de Pavel în Antiohia împreună cu Barnaba i-au întărit convingerea că Domnul l-a chemat să facă o lucrare specială pentru neamuri. În momentul convertirii lui Pavel, Domnul [230] declarase că El urma să fie un predicator al neamurilor, „să le deschidă ochii, pentru a se întoarce de la întuneric la lumină şi de sub puterea lui Satana la Dumnezeu; şi să primească, prin credinţa în Mine, iertarea de păcate şi moştenirea împreună cu cei sfinţiţi.” Faptele Apostolilor 26, 18. Îngerul care i se înfăţişase lui Anania, îi spusese despre Pavel: „El este un vas pe care l-am ales, ca să ducă Numele Meu înaintea neamurilor şi înaintea fiilor lui Israel”. Faptele Apostolilor 9, 15. Şi Pavel însuşi, mai târziu, în experienţa lui creştină, a fost vizitat de un înger din ceruri care i-a poruncit: „Du-te, căci te voi trimite departe la neamuri.” Faptele Apostolilor, 22, 21 — The Acts of the Apostles, 159.

Corneliu şi Petru

Acelaşi Străjer Sfânt, care spusese despre Avraam „Eu îl cunosc”, îl cunoştea şi pe Corneliu şi i-a trimis o solie direct din ceruri. — The Acts of the Apostles, 133.

Un înger s-a înfăţişat înaintea lui Corneliu pe când el se ruga. Când acest sutaş s-a auzit strigat pe nume, s-a temut, deşi ştia că mesagerul venise de la Dumnezeu şi a spus: „Ce este, Doamne?” — The Acts of the Apostles, 133.

„Trimite oameni după unul numit Simon, căruia i se zice Petru, care găzduieşte la Simon tăbăcarul.” şi i-a spus întocmai locul unde locuia Simon tăbăcarul. Apoi, îngerul Domnului s-a dus la Petru şi i-a pregătit mintea pentru primirea acelor bărbaţi. — The Ellen G. White 1888 Materials, 1746. [231]

Corneliu a ascultat cu bucurie cele ce i s-au spus în viziune. După ce îngerul a plecat, el a chemat pe doi din slujitorii din casa lui şi un ostaş devotat care îl însoţea mereu; şi după ce le-a spus toate aceste lucruri, i-a trimis la Iope. Îngerul nu a fost însărcinat să-i vorbească lui Corneliu despre cruce. Un bărbat supus aceloraşi slăbiciuni şi ispite ca şi sutaşul avea să-i vorbească despre Mântuitorul răstignit şi înviat. În înţelepciunea Lui, Domnul aduce pe cei care caută după adevăr în legătură cu semeni de-ai lor care cunosc adevărul. — The Review and Herald, 6 aprilie, 1911.

Imediat după întrevederea cu Corneliu, îngerul s-a dus la Petru, care, în acel moment, se ruga pe acoperişul casei în locuinţa din Iope. — The Review and Herald, 13 aprilie, 1911.

Petru a şovăit la fiecare pas să întreprindă sarcina dată lui prin poruncă divină. Când şi-a relatat experienţa, el nu şi-a apărat fapta întreprinsă pe principii generale, ci a socotit-o o excepţie, datorată revelaţiei divine. Iar rezultatul a fost o surpriză pentru el. Când Corneliu i-a relatat experienţa lui şi cuvintele îngerului care îi apăruse în viziune, Petru a spus: „Într-adevăr, văd că Dumnezeu nu este părtinitor; şi că în orice neam, cine se teme de El şi lucrează neprihănire este primit de El.” — Manuscript Releases 6:328, 329.

Petru eliberat din închisoare

Ziua executării lui Petru a fost în cele din urmă stabilită; însă rugăciunile credincioşilor continuau să se înalţe spre ceruri. Şi pe [232] când făceau acest lucru cu stăruinţă, cu toată puterea şi împreună simţire, îngerii lui Dumnezeu îl păzeau pe apostolul întemniţat.... Petru stătea între doi soldaţi şi era legat cu două lanţuri, fiecare lanţ fiind fixat de încheietura mâinii unuia dintre soldaţi. De aceea el nu se putea mişca fără ca aceştia să simtă. Uşile temniţei erau zăvorâte bine şi o gardă puternică se afla în faţa lor. Orice şansă de a scăpa, prin mijloace omeneşti, era în acest fel exclusă. — Redemption: or the Ministry of Peter and the Conversion of Saul, 70.

Petru se afla în închisoare, aşteptând să fie executat în ziua următoare; el dormise noaptea „între doi soldaţi, legat cu două lanţuri: şi păzitorii din faţa porţii păzeau închisoarea. Şi iată, îngerul Domnului a venit la el şi o lumină a strălucit în temniţă: şi el l-a deşteptat pe Petru, lovindu-l în coastă şi spunându-i: «Scoală-te repede». Şi lanţurile i-au căzut de pe mâini.”

Petru, trezit brusc, s-a minunat de lumina care inunda celula sa şi de frumuseţea celestă a mesagerului ceresc. El nu înţelegea ce se petrecea, dar ştia că e liber şi în uimirea şi bucuria sa ar fi plecat de acolo fără a se asigura împotriva frigului nopţii. Îngerul Domnului, observând totul, i-a spus, cu grijă duioasă faţă de nevoile apostolului: „Încinge-te şi pune-ţi încălţămintea în picioare”.

Petru a ascultat în mod mecanic; era atât de fascinat de revelaţia slavei cerului, încât nu s-a mai gândit să-şi ia mantaua. Apoi îngerul i-a spus: „Pune-ţi mantaua pe tine şi urmează-mă. [233] Şi el a făcut astfel şi l-a urmat; nu credea că acele lucruri le făcea un înger; ci se gândea că a avut o viziune. După ce au trecut de prima şi a doua strajă, ei au ajuns la poarta de fier care duce în cetate şi care li s-a deschis la porunca lui.” — Testimonies for the Church 5:748.

Nu se rosteşte nici un cuvânt; nu se aude nici un zgomot de paşi. Îngerul merge înainte, înconjurat de lumină, iar Petru, tulburat şi încă socotind că are o vedenie, îl urmează pe eliberatorul său.

Astfel ei ajung pe uliţă şi atunci, misiunea îngerului fiind îndeplinită, el dispare dintr-o dată.

Lumina cerească păleşte, iar Petru simte că este în mare întuneric; însă pe măsură ce ochii săi se acomodează cu întunericul, acesta pare că descreşte treptat şi el s-a pomenit singur pe uliţa liniştită, frigul rece al nopţii izbindu-i fruntea. Acum el şi-a dat seama că este liber şi că se află în cetate într-un loc care îi este cunoscut; el a recunoscut locul ca pe unul cu care a mai avut de-a face şi în care îşi aşteptase ziua de mâine pentru ultima dată....

Apostolul a pornit de îndată spre casa unde erau adunaţi fraţii săi, care, în acele clipe se rugau fierbinte pentru el. „A bătut la uşa care dădea în pridvor; şi o slujnică, numită Roda, a venit să vadă cine este. A cunoscut glasul lui Petru şi, de bucurie, în loc să deschidă, a alergat înăuntru să dea de veste că Petru stă înaintea porţii. «Eşti nebună», i-au spus ei. Dar ea stăruia şi spunea că el este. Ei, dimpotrivă ziceau: Este îngerul lui.” — The Acts of the Apostles, 147, 148. [234]

Acelaşi înger, care părăsise curţile cereşti pentru a-l elibera pe Petru din mâna persecutorului său, a fost solul mâniei şi judecăţii pentru Irod. Îngerul îl deşteptase pe Petru din somn; dar regele nelegiuit a fost lovit cu o altfel de lovitură, care i-a provocat o boală mortală. — The Spirit of Prophecy 3:344.

Uciderea cu pietre a lui Ştefan

În timp ce el [Ştefan] privea ţintă spre cer, i-a fost dată o viziune a slavei lui Dumnezeu şi îngerii zburau în jurul lui. El a strigat: „Iată, văd cerurile deschise şi pe Fiul omului stând la dreapta lui Dumnezeu.” — Spiritual Gifts 1:89.

Îngerii în timpul lucrării lui Pavel

La Efes se dezvoltase o afacere profitabilă şi tot mai mult în creştere, din prelucrarea şi vânzarea de altare şi chipuri mici, făcute după modelul templului şi chipului Dianei. Cei interesaţi de acest meşteşug s-au trezit că le scad câştigurile şi toţi s-au unit, atribuind schimbarea nebinevenită lucrării lui Pavel....

„Toată cetatea a fost tulburată”. Au trimis după Pavel, dar apostolul nu era de găsit. Fraţii lui, fiind avertizaţi de pericol, l-au zorit să plece din acel loc. Îngerii lui Dumnezeu au fost trimişi să-l păzească pe apostol; timpul ca el să moară ca martir nu sosise încă. — The Acts of the Apostles, 292, 293. [235]

Zi după zi, în timp ce ei [Pavel şi Sila] s-au dus la credincioşii lor [în Filipi], o femeie care avea un duh de ghicire mergea în urma lor, strigând: „oamenii aceştia sunt slujitorii Dumnezeului Celui Prea Înalt, care ne arată calea mântuirii”. Această femeie era o unealtă specială a lui Satana; şi, deoarece demonii erau tulburaţi de prezenţa lui Hristos, în acelaşi fel duhul rău care o avea în stăpânire nu se simţea în tihnă în prezenţa apostolilor. Satana ştia că împărăţia lui fusese asaltată şi folosise acest mijloc de a se împotrivi lucrării slujitorilor lui Dumnezeu. Cuvintele de laudă rostite de această femeie erau o insultă pentru cauză, distrăgând mintea oamenilor de la adevărurile prezentate lor şi aruncând ocară asupra lucrării, pentru că îi făcea să creadă că oamenii care vorbesc în Duhul şi puterea lui Dumnezeu, sunt însufleţiţi de acelaşi spirit ca şi emisarii lui Satana.

Apostolii au suportat această împotrivire timp de câteva zile; atunci Pavel, sub inspiraţia Duhului lui Dumnezeu, a poruncit duhului celui rău să iasă din femeie. Satana a fost astfel dezarmat şi mustrat. Tăcerea continuă de după aceea a femeii era o mărturie că apostolii erau slujitori ai lui Dumnezeu şi că demonul recunoscuse ce sunt ei şi s-a supus poruncii lor. Când femeia a fost deposedată de spiritul diavolului şi refăcută, stăpânii ei s-au alarmat în legătură cu câştigul lor. Ei au văzut că toată nădejdea de a primi bani de pe urma ghicirilor şi prezicerilor ei s-a dus şi s-au gândit că, dacă apostolilor li se va îngădui să-şi continue [236] lucrarea, însăşi sursa lor de venituri avea să dispară în curând. — Sketches from the Life of Paul, 74, 75.

După ce femeia a fost eliberată de duhul cel rău, ea a devenit o urmaşă a lui Hristos. Stăpânii ei au văzut că nădejdea lor de câştig s-a dus şi, luându-i pe Pavel şi Sila, i-au adus înaintea conducătorilor, acuzându-i că tulbură cetatea. Acest lucru a provocat rumoare. Mulţimea s-a ridicat împotriva ucenicilor, iar dregătorii au poruncit ca prizonierii să fie bătuţi. — The Review and Herald, 29 iunie, 1905.

După ce [dregătorii] le-au dat [lui Pavel şi Sila] multe lovituri, i-au aruncat în temniţă, poruncind temnicerului să-i păzească bine, şi acesta, primind o asemenea însărcinare, i-a aruncat în temniţa dinăuntru şi le-a pus picioarele în butuci. Însă îngerii lui Dumnezeu au fost cu ei acolo, între zidurile închisorii. — Spiritual Gifts 1:95, 96.

Apostolii au suferit chinuri groaznice din cauza poziţiei dureroase în care fuseseră puşi, însă ei nu au murmurat. Dimpotrivă, în întunericul şi singurătatea celulei s-au încurajat unul pe altul prin rugăciuni şi au cântat laude lui Dumnezeu, pentru că au fost găsiţi vrednici să sufere ruşinea de dragul Lui.... Ceilalţi întemniţaţi au auzit cu uimire rugăciunile şi cântările care veneau din temniţa dinăuntru. — The Acts of the Apostles, 213, 214.

În timp ce oamenii au fost cruzi şi răzbunători sau criminal de neglijenţi cu privire la responsabilităţile care le reveneau, Dumnezeu nu a uitat să Se îndure de slujitorii Săi care se aflau în chinuri. Un înger a fost trimis din ceruri pentru a-i elibera [237] pe apostoli. Când acesta s-a apropiat de închisoarea romană, pământul s-a cutremurat sub picioarele lui, întreaga cetate s-a clătinat datorită acelui cutremur, iar zidurile închisorii s-au legănat ca o trestie în vânt. Porţile acelea mari, zăvorâte bine, s-au deschis; lanţurile şi cătuşele au căzut de pe mâinile şi picioarele celor întemniţaţi. — The Spirit of Prophecy 3:382, 383.

În lucrarea sa din Efes, apostolului Pavel i-au fost date semne deosebite ale favorii divine. Puterea lui Dumnezeu a însoţit eforturile sale şi mulţi au fost vindecaţi de boli fizice. „Dumnezeu făcea minuni nemaipomenite prin mâinile lui Pavel: până acolo că peste cei bolnavi se puneau basmale sau şorţuri care fuseseră atinse de trupul lui şi-i lăsau bolile şi ieşeau afară din ei duhurile rele”.

Aceste manifestări ale puterii supranaturale au fost cele mai puternice din toate la câte fusese martor Efesul şi au fost de un asemenea caracter că nu au putut fi imitate de dibăcia scamatorilor sau de vrăjile vrăjitoarelor. Deoarece aceste minuni erau făcute în Numele lui Isus din Nazaret, oamenii au avut ocazia să vadă că Dumnezeul cerului era mai puternic decât vrăjitorii care se închinau zeiţei Diana. În acest fel, Domnul a înălţat pe slujitorul Său, chiar înaintea acelor idolatri, cu mult mai presus decât cei mai puternici şi renumiţi dintre magicieni.

Însă Acela căruia Îi sunt supuse toate duhurile rele şi care dăduse slujitorilor Săi putere asupra acestora, avea să aducă şi mai multă ruşine şi înfrângere asupra acelora care dispreţuiseră şi profanaseră Numele Lui cel sfânt. Vrăjitoria fusese interzisă [238] prin legea lui Moise, fiind pedepsită cu moartea; totuşi, din când în când, era practicată de iudeii apostaziaţi. La data când Pavel vizita Efesul, în cetate erau „nişte exorcişti iudei, care umblau din loc în loc” şi care, văzând minunile săvârşite prin el, „au încercat să cheme Numele Domnului Isus peste cei ce aveau duhuri rele”. O încercare de acest fel făcuseră cei „şapte fii ai lui Sceva, un preot iudeu din cei mai de seamă”. Găsind pe un om posedat de un duh demonic, ei i s-au adresat, zicând: „Vă jur pe Isus, pe care-L propovăduieşte Pavel, să ieşiţi afară!” Dar „duhul cel rău le-a răspuns: «Pe Isus Îl cunosc, pe Pavel îl ştiu; dar voi cine sunteţi?» şi omul în care era duhul cel rău a sărit asupra lor, i-a biruit pe amândoi şi i-a schingiuit în aşa fel, că au fugit goi şi răniţi din casa aceea.”

Fapte care până atunci fuseseră tăinuite, erau acum scoase la iveală. Deşi acceptaseră creştinismul, unii dintre credincioşi nu renunţaseră pe deplin la superstiţiile lor. Într-o oarecare măsură, ei au continuat să practice vrăjitoria. Acum, fiind convinşi de rătăcirea lor, „mulţi din cei ce crezuseră veneau să mărturisească şi să spună ce făcuseră”. Această lucrare bună se extinsese chiar şi asupra unor vrăjitori: „unii din cei ce făcuseră vrăjitorii şi-au adus cărţile şi le-au ars înaintea tuturor”....

Aceste tratate despre farmece cuprindeau reguli şi forme de comunicare cu duhurile rele. Ele cuprindeau reguli ale cultului lui Satana — îndrumări pentru cererea ajutorului său şi obţinerea de informaţii din partea lui. — The Acts of the Apostles, 286-289.

Un raport al cuvântării lui Dimitrie a fost repede pus în circulaţie. Rumoarea generată a fost teribilă. Întreaga cetate a fost tulburată. O gloată numeroasă s-a adunat de îndată şi s-a [239] îndreptat în grabă spre atelierul lui Aquila, în cartierul iudeilor, cu scopul de a-l prinde pe Pavel. În furia lor nebună, erau în stare să-l facă bucăţi. Însă apostolul nu a fost de găsit. Fraţii lui, fiind avertizaţi de pericol, l-au zorit să plece din acel loc. Îngerii lui Dumnezeu au fost trimişi să-l păzească pe credinciosul apostol. — Sketches from the Life of Paul, 143.

Când preoţii şi conducătorii au văzut efectul cuvântării lui Pavel, au fost cuprinşi de ură împotriva lui. Ei au văzut că el continua să-L predice cu încăpăţânare pe Isus şi făcea minuni în Numele Lui, astfel că mulţimile îl ascultau pe el, îşi părăseau tradiţiile şi îi considerau pe conducătorii iudei ca fiind ucigaşii Fiului lui Dumnezeu. Mânia lor a fost aprinsă şi ei s-au adunat ca să vadă ce este mai bine de făcut, pentru a pune capăt acelei tulburări. Ei au căzut de acord că singurul lucru sigur pe care-l puteau face era acela de a-l omorî pe Pavel. Însă Dumnezeu le cunoştea planurile şi îngerii Săi au fost însărcinaţi să-l păzească, pentru ca el să poată rămâne în viaţă spre a-şi îndeplini misiunea. — Early Writings, 202.

Această relatare istorică a fost scrisă pentru învăţătura noastră, peste care a venit sfârşitul veacului. Efesenii susţineau că ei avuseseră legături cu fiinţe invizibile, de unde aveau cunoştinţă despre cele ce aveau să se întâmple. În zilele noastre, această comunicare cu spiritele se numeşte spiritism, şi meşteşugul acesta practicat de cei care sunt mediumi nu este în toate cazurile o îndemânare manuală, abilitate sau înşelăciune. Lumea vizibilă şi cea invizibilă sunt în strânsă legătură. Satana este marele înşelător şi asociaţii lui în cele rele sunt instruiţi de către el să lucreze în [240] acelaşi fel ca şi el. Apostolul spune: „Căci noi n-avem de luptat împotriva cărnii şi sângelui, ci împotriva căpeteniilor, împotriva domniilor, împotriva stăpânitorilor întunericului acestui veac, împotriva duhurilor răutăţii care sunt în locurile cereşti. De aceea, luaţi toată armătura lui Dumnezeu ca să vă puteţi împotrivi în ziua cea rea....” — The Youth’s Instructor, 16 noiembrie, 1893.

Prizonierul vârstnic [Pavel], care stătea legat cu lanţuri de ostaşul care-l păzea, nu prezenta nimic impunător sau atrăgător în îmbrăcămintea sau înfăţişarea sa, pentru ca lumea să-i poată aduce onoruri. Totuşi acest om, în aparenţă lipsit de prieteni, bogăţie sau poziţie, avea o escortă pe care cei lumeşti nu o puteau vedea. Îngerii cerului erau însoţitorii lui. Dacă slava plină de strălucire a unuia dintre aceşti soli ar fi fost făcută vizibilă, pompa şi fastul regal ar fi pălit înaintea ei; regele şi curtenii lui ar fi fost trântiţi la pământ.... Întreg cerul era preocupat de acest om care acum era întemniţat pentru credinţa lui în Fiul lui Dumnezeu. — Sketches from the Life of Paul, 254.

Asediul Ierusalimului

Îndelunga răbdare a lui Dumnezeu faţă de Ierusalim doar i-a împietrit şi mai mult pe iudei în necredinţa lor încăpăţânată. Prin ura şi cruzimea lor faţă de ucenicii lui Isus, ei au respins ultima ofertă de har. Atunci Dumnezeu şi-a retras protecţia de la ei şi a dat frâu liber puterii lui Satana şi a îngerilor lui şi naţiunea aceasta a fost lăsată sub stăpânirea conducătorului pe care şi l-a ales. Fiii ei au dispreţuit harul lui Hristos, care le-ar fi dat putere să-şi [241] supună înclinaţiile spre rău, dar acum acestea îi stăpâneau.

Satana a trezit cele mai aprige şi josnice patimi ale sufletului. Oamenii nu mai judecau — erau stăpâniţi de impuls şi furie oarbă. Au devenit diabolici în cruzimea lor.... Satana era în fruntea naţiunii, iar autorităţile cele mai înalte, civile şi religioase erau sub influenţa sa. — The Spirit of Prophecy 4:29, 30.

Îngerii lui Dumnezeu au fost trimişi să facă lucrarea de distrugere, astfel că din templu nu a rămas piatră pe piatră care să nu fi fost dărâmată. — Manuscript Releases 21:66.

Ioan vizionarul

Despre Gabriel, Mântuitorul spune în Apocalipsa: „Le-a făcut cunoscut trimiţând pe îngerul Său la robul Său Ioan.” Apocalipsa 1, 1. Iar lui Ioan îngerul i-a spus: „Eu sunt împreună slujitor cu tine şi cu fraţii tăi, proorocii.” Apocalipsa 22, 9. Ce gând minunat — îngerul care stă, în ce priveşte onoarea, alături de Fiul lui Dumnezeu este cel ales ca să dezvăluie planurile lui Dumnezeu oamenilor păcătoşi. — The Desire of Ages, 99.

Dumnezeu a avut o lucrare specială pentru el. Satana era hotărât să împiedice această lucrare şi el i-a condus pe slujitorii lui să-l nimicească pe Ioan. Însă Dumnezeu a trimis îngerul Său şi l-a păstrat în mod minunat. Toţi cei care au fost martori la manifestarea extraordinară a puterii lui Dumnezeu la eliberarea lui Ioan au fost uluiţi şi mulţi au fost convinşi că Dumnezeu este cu el şi că mărturia pe care el o aducea cu privire la Isus era dreaptă. Cei care căutau să îl distrugă se temeau să mai încerce să-i ia viaţa şi i-a fost îngăduit să sufere mai departe pentru Isus. [242]

El a fost pe nedrept acuzat de vrăjmaşii lui şi a fost alungat pe o insulă pustie, unde Domnul a trimis pe îngerul Său să-i descopere lucrurile care aveau să se întâmple pe pământ, cât şi starea bisericii de-a lungul timpului, până la sfârşit; căderile ei şi poziţia pe care avea să o ocupe biserica, dacă va fi după voia lui Dumnezeu şi va fi în final biruitoare.

Îngerul cerului s-a înfăţişat cu măreţie înaintea lui Ioan. Chipul lui strălucea de slava desăvârşită a cerului. El i-a descoperit lui Ioan scene de un profund şi cutremurător interes cu privire la biserica lui Dumnezeu şi a adus în faţa lui luptele prin care avea să treacă. Ioan a văzut cum aceasta avea să treacă prin încercări aprige, să fie albită şi încercată şi, în final, biruitoare, salvată în mod minunat în Împărăţia lui Dumnezeu. Chipul îngerului radia de bucurie în timp ce îi arăta lui Ioan triumful final al bisericii lui Dumnezeu.

Ioan a fost fascinat în timp ce privea eliberarea finală a bisericii şi, în timp ce a fost cuprins de măreţia acelei scene, cu profund respect şi teamă el a căzut la picioarele îngerului, ca să i se închine. De îndată, îngerul l-a ridicat şi l-a mustrat cu blândeţe, spunându-i: „Să nu faci lucrul acesta; căci eu sunt un împreună slujitor cu tine şi cu fraţii tăi, care păstrează mărturia lui Isus. Lui Dumnezeu închină-te. (Căci mărturia lui Isus este duhul proorociei)”.

Îngerul i-a arătat apoi lui Ioan cetatea cerească, în toată splendoarea ei şi cu toată slava ei strălucitoare. Ioan a fost fascinat şi copleşit de slava cetăţii. El a uitat de mustrarea pe care i-o [243] adresase mai înainte îngerul şi a căzut din nou la picioarele lui, ca să i se închine; acesta l-a mustrat din nou cu blândeţe: „Să nu faci lucrul acesta; căci eu sunt împreună slujitor cu tine şi cu fraţii tăi proorocii, şi cu cei care păzesc cuvintele scrise în cartea aceasta. Lui Dumnezeu închină-te”. — Spiritual Gifts 1:130, 131.

Hristos, Solul regesc, a venit la Ioan pe când se afla izolat pe acea insulă din mare şi i-a dat cele mai minunate descoperiri cu privire la Sine Însuşi. — The Signs of the Times, 3 martie, 1890.

Îngerul cel puternic [din Apocalipsa 10] care îi dădea învăţături lui Ioan nu era altul decât Isus Hristos. Punerea piciorului Său drept pe mare şi a celui stâng pe uscat ilustrează rolul pe care El avea să-l aibă în scenele de încheiere ale marii controverse cu Satana. Poziţia Lui arată puterea Lui supremă şi autoritatea Lui asupra întregului pământ. Lupta s-a înteţit tot mai mult şi a devenit tot mai aprigă de-a lungul veacurilor şi va continua la fel până la scenele finale, când lucrările înşelătoare ale puterilor întunericului vor atinge apogeul lor. Satana, asociat cu oamenii răi, va înşela întreaga lume şi bisericile care nu au primit dragostea adevărului. Însă îngerul cel puternic ne atrage atenţia. El strigă cu glas tare. El îşi va arăta puterea şi autoritatea glasului Său acelora care s-au unit cu Satana pentru a se împotrivi adevărului. — The S.D.A. Bible Commentary 7:971.

Lucrarea îngerilor în Evul Mediu

În secolul treisprezece, a luat fiinţă unul dintre cele mai înspăimântătoare instrumente ale papalităţii — Inchiziţia. Prinţul [244] întunericului lucra împreună cu conducătorii ierarhiei papale. În consiliile lor secrete, Satana şi îngerii lui controlau mintea oamenilor răi în timp ce, nevăzut de nimeni, în mijlocul lor stătea un înger al lui Dumnezeu, care nota raportul înfricoşător al decretelor lor nedrepte şi scria istoria faptelor prea îngrozitoare pentru a putea fi prezentate înaintea ochilor oamenilor. — The Great Controversy, 59.

Reforma protestantă

Stindardul conducătorului sinagogii lui Satana a fost înălţat sus, răul, în aparenţă, mărşăluia triumfal, iar reformatorii, prin harul dat lor de Dumnezeu, au dus o luptă încununată de succes, cu oştile întunericului. Mi-au fost prezentate evenimente din istoria reformatorilor. Ştiu că Domnul Isus şi îngerii Lui au privit cu interes bătălia împotriva puterii lui Satana, care şi-a unit oştile cu oamenii răi, cu scopul de a stinge lumina divină. — Selected Messages 3:110.

Luther

Într-o zi, în timp ce examina cărţile din biblioteca universităţii, Luther a descoperit o Biblie în limba latină.... Cu uimire şi teamă, a început să dea paginile sacre; pulsul i s-a accelerat, inima îi bătea cu putere în timp ce citea el însuşi cuvintele vieţii, oprindu-se doar din când în când pentru a exclama: „Oh, dacă mi-ar da Dumnezeu o carte ca aceasta, ca să fie a mea!” Îngerii cerului erau alături de el şi raze de lumină de la tronul lui Dumnezeu au descoperit înţelegerii sale comorile adevărului. — The Spirit of Prophecy 4:96. [245]

Când vrăjmaşii au făcut apel la obiceiuri şi tradiţie sau la declaraţiile şi autoritatea papei, Luther i-a întâmpinat cu Biblia şi numai Biblia. În aceasta, se găseau argumente cărora ei nu le puteau răspunde; de aceea sclavii formalismului şi superstiţiei strigau după sângele lui.... Însă Luther nu a căzut pradă furiei lor. Dumnezeu avea o lucrare specială pentru el şi îngeri din ceruri au fost trimişi ca să-l apere. — The Spirit of Prophecy 4:108, 109.

Aici se afla omul care, el singur, stârnise furia preoţilor şi a poporului. El a fost chemat la Augsburg, ca să răspundă pentru credinţa lui. S-a conformat şi s-a dus. Hotărât şi neclintit, el s-a înfăţişat înaintea acelora care făcuseră lumea să tremure — un miel blând înconjurat de lei furioşi — dar, pentru adevăr, pentru Hristos, el a stat neclintit şi, cu elocvenţă sfântă, pe care doar adevărul o poate inspira, şi-a prezentat motivele credinţei sale. Ei au încercat diferite mijloace pentru a reduce la tăcere pe susţinătorul curajos al adevărului. L-au linguşit şi l-au ademenit că va fi înălţat şi onorat, însă viaţa şi onorurile erau fără nici o valoare pentru el, dacă trebuia să fie procurate prin sacrificarea adevărului.

Cuvântul lui Dumnezeu strălucea tot mai tare şi mai clar asupra minţii sale, făcându-l să înţeleagă tot mai clar greşelile, stricăciunile şi ipocrizia papalităţii. Vrăjmaşii lui au căutat să-l intimideze, să-l facă să renunţe la credinţa lui, însă el a stat cu îndrăzneală în apărarea adevărului. Era gata să moară pentru credinţa lui, dacă Dumnezeu cerea aceasta; să cedeze — niciodată. Dumnezeu i-a păstrat viaţa. El a poruncit îngerilor să-l însoţească, să treacă [246] prin conflicte furtunoase nevătămat, zădărnicind astfel furia şi planurile vrăjmaşilor săi. — Spiritual Gifts 4b:118, 119.

Dacă ochii celor adunaţi [la Worms] ar fi fost deschişi, ei ar fi putut vedea pe îngerii lui Dumnezeu în mijlocul lor, revărsând raze de lumină prin întunericul nelegiuirii şi deschizând mintea şi inima pentru primirea adevărului. — The Spirit of Prophecy 4:124.

Melancthon

[Reformatorul, Simon] Grynaeus fusese prieten apropiat cu un mare doctor papistaş; însă, după ce a fost uimit de una din predicile lui, el s-a dus la acesta şi l-a implorat să nu mai lupte împotriva adevărului. Papistaşul şi-a ascuns furia, însă de îndată s-a dus la rege şi a obţinut de la acesta autoritatea de a-l aresta pe protestatar. Când Melancthon s-a întors în casa lui, a fost informat că, după plecarea sa, dregătorii l-au căutat pe Grynaeus peste tot. El a considerat întotdeauna că Domnul l-a salvat pe prietenul lui, trimiţând un înger care să îl avertizeze. — The Spirit of Prophecy 4:164, 165.

Părinţii peregrini

Exilaţi fiind şi îndurând multe greutăţi, iubirea şi credinţa lor [a părinţilor peregrini] au devenit tot mai puternice. Ei se încredeau în făgăduinţele Domnului, care nu i-a lăsat la vreme de nevoie. Îngerii Lui erau alături de ei pentru a-i încuraja şi susţine. Iar când mâna lui Dumnezeu se părea că îi îndreaptă dincolo de ocean, către o ţară în care îşi vor putea întemeia un stat al lor, ca să poată lăsa copiilor lor, ca moştenire, preţioasa libertate [247] religioasă, ei au pornit într-acolo, fără şovăială, urmând calea Providenţei. — The Great Controversy, 291.

Cei trei îngeri din Apocalipsa 14

Domnul Hristos vine a doua oară, cu putere pentru a mântui. Pentru a pregăti fiinţele omeneşti în vederea acestui eveniment, el a trimis soliile primului, celui de-al doilea şi al treilea înger. Aceşti îngeri îi reprezintă pe cei care primesc adevărul şi care deschid cu putere Evanghelia înaintea lumii. — The S.D.A. Bible Commentary 7:978, 979.

William Miller

Am văzut că Dumnezeu a trimis pe îngerul Său pentru a mişca inima unui fermier [William Miller] care nu credea în Biblie şi l-a călăuzit ca să cerceteze profeţiile. Îngerii lui Dumnezeu au vizitat adesea pe cel ales, i-au călăuzit mintea şi l-au făcut să înţeleagă profeţiile care fuseseră întotdeauna neclare pentru poporul lui Dumnezeu. Începutul lanţului cu verigile adevărului i-a fost dat lui şi el a fost călăuzit ca să cerceteze verigă după verigă până când a ajuns să privească cu uimire şi admiraţie Cuvântul lui Dumnezeu....

Îngerii lui Dumnezeu l-au însoţit pe William Miller în misiunea lui. El era hotărât şi neclintit. Fără teamă a proclamat solia.... Deşi i s-au împotrivit cei ce susţineau că sunt creştini cât şi lumea, şi a fost atacat de Satana şi îngerii lui, el nu a încetat să predice Evanghelia cea veşnică mulţimilor, pretutindeni pe unde era invitat, făcând să răsune strigătul: „Temeţi-vă de Dumnezeu şi daţi-I slavă; căci a sosit ceasul judecăţii Lui.” — Spiritual Gifts 1:128, 132. [248]

Instigatorul tuturor nelegiuirilor a căutat nu numai să contracareze efectele soliei advente, dar şi să-l distrugă pe mesager. Miller făcea aplicaţii practice ale adevărului Scripturii pentru inimile ascultătorilor lui, mustrându-le păcatele şi mulţumirea de sine, iar cuvintele lui simple şi tăioase le-au stârnit vrăjmăşia. Opoziţia manifestată de membrii bisericii faţă de solia lui i-a determinat pe cei din clasele de jos să coboare şi mai mult; duşmanii lui au complotat să-i ia viaţa când avea să plece de la locul de adunare. Dar îngerii lui Dumnezeu se aflau în mulţime şi unul din aceştia, cu chip de om, l-a luat de braţ pe acest slujitor al Domnului, din mijlocul acelei gloate înfuriate, şi l-a condus în siguranţă. — The Great Controversy, 336, 337.

Mulţi pastori nu au acceptat această solie mântuitoare pentru ei, iar celor care o primeau, le puneau piedici. Sângele oamenilor va fi cerut din mâna lor. Predicatorii şi poporul s-au unit pentru a se împotrivi acestei solii din ceruri. Ei l-au persecutat pe William Miller şi pe cei care i s-au alăturat în lucrare. Se puneau în circulaţie lucruri neadevărate, care să-i slăbească influenţa şi, de multe ori, după ce a prezentat cu simplitate Cuvântul lui Dumnezeu, prezentând adevăruri tăioase pentru inimile ascultătorilor săi, era stârnită o mare furie împotriva lui, iar când pleca de la locul de întâlnire, unii îi întindeau curse ca să îi ia viaţa. Însă îngerii lui Dumnezeu erau trimişi ca să-i păstreze viaţa şi aceştia îl scoteau în siguranţă din mijlocul mulţimii înfuriate. — Spiritual Gifts 1:136. [249]

Capitolul 19 — Lucrarea îngerilor în experienţa lui Ellen White

Chemarea lui Ellen White de a fi profet

Pe când mă rugam la altarul familial, Duhul Sfânt a venit asupra mea şi se părea că mă înalţ sus, tot mai sus, cu mult deasupra lumii întunecate. M-am întors să văd poporul advent în lume, însă nu am putut să-i găsesc, când, o voce mi-a spus: „Priveşte din nou, priveşte puţin mai sus”. Mi-am ridicat ochii şi am văzut o cărare dreaptă şi îngustă trasată sus, deasupra lumii. Pe această cărare poporul advent călătorea spre cetatea, care se afla la capătul îndepărtat al cărării. Ei aveau o lumină strălucitoare aşezată înapoia lor la începutul potecii, despre care îngerul mi-a spus că este strigătul de la miezul nopţii. Această lumină strălucea, pe tot parcursul cărării luminându-le paşii, ca să nu se clatine. Dacă îşi menţineau privirile aţintite la Isus, care se afla înaintea lor, conducându-i spre cetate, ei erau în siguranţă. — Early Writings, 14.

Pe când aveam şaptesprezece ani, un vizitator ceresc a venit şi mi-a vorbit astfel: „Am o solie pentru tine ca s-o prezinţi”. „De ce?”, mă gândeam eu. „Cu siguranţă trebuie să fie o mare greşeală [250] undeva”. Din nou au fost rostite cuvintele: „Am o solie pentru tine ca s-o prezinţi. Scrie pentru popor ceea ce ţi-am spus”. — Sermons and Talks 2:252.

Chivotul legământului în ceruri

Domnul mi-a dat o viziune a sanctuarului ceresc. Templul lui Dumnezeu a fost deschis în ceruri şi mi-a fost arătat chivotul lui

Dumnezeu, acoperit de tronul harului. Doi îngeri stăteau la capetele chivotului, cu aripile întinse asupra tronului harului şi cu feţele îndreptate spre acesta. Îngerul care mă însoţea mi-a spus că acest lucru reprezenta faptul că întreaga oaste cerească privea cu teamă sfântă către Legea lui Dumnezeu, care fusese scrisă cu degetul lui Dumnezeu. — Life Sketches of Ellen G. White, 237(1880).

Chivotul din sanctuarul de pe pământ era după modelul adevăratului chivot din ceruri. Acolo, lângă chivot, stau îngeri vii, fiecare umbrind cu câte o aripă, întinsă înainte şi în sus, tronul harului, în timp ce cu celelalte aripi îşi acopereau chipurile în semn de respect şi umilinţă. — The Signs of the Times, 24 iunie, 1880.

Oh, dacă toţi L-ar putea privi pe scumpul nostru Mântuitor aşa cum este El, ca Mântuitor. Fie ca mâna Lui să dea la o parte vălul care-I ascunde slava de ochii noştri. Îl arată în locul cel înalt şi sfânt. Ce vedem acolo? Pe Mântuitorul nostru, nu stând degeaba, în inactivitate. El este înconjurat de inteligenţe cereşti, heruvimi şi serafimi, de zece mii de ori zece mii de îngeri.

Toate aceste fiinţe cereşti au un obiectiv mai presus de toate celelalte, care le preocupă foarte mult — biserica Sa într-o lume stricată.... Ele lucrează pentru Hristos, sub însărcinarea Lui, pentru [251] a-i salva pe cei care privesc la El şi cred în El. Aceste inteligenţe cereşti se grăbesc în îndeplinirea misiunii lor.... Ei sunt uniţi într-o alianţă sfântă, într-o unitate sublimă a scopurilor lor, de a prezenta puterea, mila, iubirea şi slava Mântuitorului răstignit şi înviat.

Prin felul cum slujesc, aceste armate ale cerului ilustrează ce ar trebui să fie biserica lui Dumnezeu. Domnul Hristos lucrează în favoarea lor în curţile cereşti, trimiţându-şi mesagerii în toate părţile globului, pentru a veni în ajutor fiecărui suferind care priveşte spre El pentru alinare, pentru viaţă spirituală şi cunoştinţă. — The S.D.A. Bible Commentary 7:967, 968.

Satana înainte şi după căderea lui

Satana a fost cândva un înger onorat în ceruri, în apropiere de Hristos. Faţa lui, asemenea cu a celorlalţi îngeri, era blândă şi exprima bucurie. Fruntea lui era înaltă şi lată, arătând multă inteligenţă. Chipul lui era desăvârşit; statura lui era nobilă şi maiestuoasă. — Early Writings, 145.

Mi-a fost arătat Satana, aşa cum a fost el cândva, un înger fericit, înălţat. Apoi mi-a fost arătat aşa cum este acum. Încă are un chip regesc. Trăsăturile lui sunt încă nobile, căci el este un înger căzut. Însă expresia feţei sale este plină de nelinişte, îngrijorare, nefericire, răutate, ură, ticăloşie, înşelăciune şi tot felul de rele. Am privit în special acea frunte, care fusese odată nobilă. Începând de la ochi, fruntea lui începea să dea înapoi. Am văzut că el s-a dedat atât de mult la rău, încât fiecare calitate i-a fost [252] degradată şi orice trăsătură rea s-a dezvoltat. Ochii lui erau vicleni, şireţi şi foarte pătrunzători. Faţa îi era mare, însă carnea îi atârna, atât pe faţă, cât şi pe mâini. În timp ce îl priveam, îşi sprijinea bărbia în mâna stângă. Părea că e cufundat în gânduri. Pe faţa lui se vedea un rânjet, care m-a făcut să tremur, atât era de plin de răutate şi viclenie satanică. Acest rânjet e cel pe care îl etalează chiar înainte de a fi sigur de victima sa şi, pe măsură ce îşi prinde victima în cursă, acest rânjet devine îngrozitor. — Early Writings, 152, 153.

Îngerii pe care i-a văzut Ellen White în viziuni şi vise

Am visat că mai mulţi din fraţii din California se aflau într-un comitet, în care discutau care erau cele mai bune planuri de lucru pentru timpul următor. Unii au considerat că ar fi înţelept să se evite marile oraşe şi să se lucreze în localităţi mai mici. Soţul meu îndemna cu stăruinţă să se facă planuri mai vaste în vederea unor eforturi mai susţinute, care s-ar potrivi mai bine caracterului soliei noastre.

Atunci un tânăr, pe care l-am văzut adesea în visele mele, a venit în acel comitet. El asculta cu interes profund cele ce se discutau, iar după aceea a spus cu înţelepciune şi autoritate:

„Oraşele şi satele constituie o parte din via Domnului. Ele trebuie să audă solia de avertizare. Vrăjmaşul adevărului face eforturi disperate de a-i întoarce pe oameni de la adevărul lui Dumnezeu spre minciună ... voi trebuie să semănaţi de-a lungul tuturor apelor.” — Life Sketches of Ellen G. White, 208.

În lucrarea pe care o desfăşor, eu lucrez alături de ajutoarele mele şi sunt, de asemenea, în strânsă legătură cu Învăţătorul meu şi cu alte fiinţe cereşti. Cei care sunt chemaţi de Dumnezeu trebuie să fie în legătură cu El prin intermediul Duhului Sfânt, ca să poată învăţa de la El. — Spalding and Magan Collection, 462. [253]

În timp ce călătoream cu trăsura, nu am mai putut să stau. Soţul meu mi-a făcut un pat din bancheta aceea şi m-am întins; mă durea capul şi inima....

În această stare, am adormit şi am visat că un înger înalt stătea alături de mine şi m-a întrebat de ce sunt tristă. I-am relatat gândurile care mă tulburaseră şi i-am spus: „Eu pot face atât de puţin bine, de ce nu putem noi să fim împreună cu copiii noştri şi să ne bucurăm de prezenţa lor?” El mi-a spus: „Tu ai dat Domnului două flori frumoase a căror mireasmă este tot atât de dulce ca tămâia înaintea Lui şi mai preţioasă în ochii Lui decât aurul şi argintul, căci este un dar din inimă. Acesta mişcă toate fibrele inimii, aşa cum n-o poate face nici un sacrificiu. Nu trebuie să priveşti la ceea ce se vede acum, ci numai la datoria ta pentru slava lui Dumnezeu, şi urmează-I Providenţa, iar cărarea îţi va străluci înainte. Fiecare faptă de tăgăduire de sine, de sacrificiu, este înregistrată cu credincioşie şi îşi va aduce răsplata.” — Spiritual Gifts 2:129, 130.

Am visat că un tânăr cu o înfăţişare nobilă a venit în camera în care mă aflam, imediat după ce am vorbit. Aceeaşi persoană apăruse înaintea mea în vise importante ca să mă înveţe, din când în când, în ultimii douăzeci şi şase de ani. El a spus: „Tu ai atras atenţia poporului asupra unor subiecte importante, care, într-o mare măsură, sunt noi şi ciudate. Câteva dintre ele îi interesează foarte mult. Cei ce se ocupă de propovăduirea Cuvântului şi de învăţătură au făcut ce au putut pentru prezentarea adevărului, [254] care a trezit întrebări în minte şi a stârnit interes. Dar, dacă nu se depun eforturi mai susţinute pentru a întipări aceste impresii în minte, eforturile pe care le faci acum se vor dovedi aproape fără roadă”. — The Review and Herald, 4 noiembrie, 1875.

Deoarece se pun adesea întrebări cu privire la starea mea în timpul viziunii şi după ce ies din ea, vreau să spun că, atunci când Domnul găseşte de cuviinţă să-mi dea o viziune, eu sunt luată în prezenţa lui Isus şi a îngerilor şi sunt cu totul absentă faţă de lucrurile de pe pământ. Nu pot vedea dincolo de ceea ce îmi arată îngerul. — Spiritual Gifts 2:292.

Bătălia de la Manassas

Am avut o viziune cu privire la bătălia teribilă de la Manassas, Virginia. A fost o scenă dintre cele mai mişcătoare, plină de tristeţe. Armatele celor din Sud aveau totul de partea lor şi erau pregătiţi pentru o luptă înfricoşătoare. Armata celor din Nord înainta triumfătoare, fără a se îndoi câtuşi de puţin că vor fi biruitori. Mulţi erau nepăsători şi mărşăluiau înainte cu trufie, ca şi când biruinţa era deja a lor. Pe măsură ce se apropiau de câmpul de luptă, mulţi aproape că leşinau datorită oboselii şi lipsei de odihnă. Ei nu se aşteptau la o confruntare atât de cruntă. Ei s-au aruncat în luptă şi au luptat cu vitejie, în disperare. Morţi şi muribunzi erau pretutindeni. Atât cei din Nord, cât şi cei din Sud au suferit pierderi teribile. Oamenii din Sud s-au resimţit în timpul bătăliei şi, în scurt timp, aveau să fie făcuţi să se retragă tot mai mult. Cei din Nord înaintau degrabă, deşi pierderile lor erau foarte mari. [255]

Chiar atunci un înger a coborât şi a făcut semn cu mâna înapoi. Dintr-o dată a fost confuzie între rânduri. Celor din Nord li se părea că trupele lor se retrag, când, de fapt, în realitate nu se întâmpla aşa, şi atunci a început o retragere grăbită. — Testimonies for the Church 1:266, 267.

Directorul sanatoriului

În visele mele, mă aflam la Casa de Sănătate, iar călăuza mea îmi spusese să notez tot ce aud şi să fiu atentă la tot ce văd. Mă aflam într-un loc retras, de unde nu puteam fi văzută, dar eu puteam vedea tot ce se petrecea în cameră. Erau acolo persoane cu care reglai conturi şi le-am auzit ocărându-te pentru sumele mari cerute pentru mâncare, cazare şi tratament. Te-am auzit pe tine, rostind cu glas tare, hotărât, că nu vrei să micşorezi costul. Am fost uimită să văd cât de mare era preţul. Tu păreai a fi puterea care controla totul.

Am văzut că impresia pe care o făcea atitudinea ta asupra minţii acelora care trebuia să-şi achite taxele nu era favorabilă instituţiei. Am auzit pe câţiva dintre fraţii tăi rugându-te şi spunându-ţi că ceea ce faci nu este înţelept şi nici drept, însă tu erai neclintit ca o stâncă în hotărârea ta. Tu pretindeai că, prin ceea ce făceai, lucrai pentru binele instituţiei. Însă am văzut persoane plecând de la Casa de Sănătate altfel decât mulţumite....

În timpul nopţii, te-am văzut alături de sora şefă a instituţiei. Cât priveşte atitudinea voastră unul faţă de altul, parcă eraţi soţ şi soţie. Felul cum vă purtaţi unul faţă de celălalt este greşit înaintea lui Dumnezeu şi inima mea a fost îndurerată de acea stare de lucruri. Am întrebat: „Cine v-a vrăjit ca să nu ascultaţi de adevăr?” Dumnezeu nu are plăcere în ceea ce faceţi. Aţi [256] întristat pe Duhul Sfânt. Sora H — nu va mai fi niciodată ceea ce a fost odată. Amândoi sunteţi vinovaţi înaintea lui Dumnezeu....

Mi-au fost prezentate deschis lucrurile care se petreceau în ... [sanatoriu]. Un glas mi-a spus: „Urmează-mă şi îţi voi arăta păcatele care sunt practicate de către cei care se află în poziţii de răspundere”. Am mers prin camere şi te-am văzut pe tine, un străjer pe zidurile Sionului, într-o atitudine foarte intimă faţă de soţia altui bărbat, trădând astfel adevărurile sacre şi răstignind din nou pe Domnul tău. Ai fost tu conştient că acolo se afla un Veghetor, Cel Sfânt, care vede faptele tale rele şi aude cuvintele tale, şi că acestea sunt înregistrate în cărţile cerului? — Manuscript Releases 8:315-317.

Familia Brown

Îngerul lui Dumnezeu mi-a spus: „Urmează-mă!”. Se părea că mă aflam într-o cameră dintr-o clădire rudimentară, în care erau mai mulţi tineri care jucau cărţi. Se părea că erau foarte concentraţi asupra distracţiei în care erau prinşi şi erau atât de ocupaţi, încât nu au observat că cineva a intrat pe uşă. Erau acolo şi fete care se uitau la cei care jucau, iar cuvintele care se rosteau nu erau dintre cele mai potrivite. Spiritul şi atmosfera care se făceau vădit simţite în acea încăpere nu erau din cele care să purifice şi să înalţe mintea şi să înnobileze caracterul....

Am întrebat: „Cine sunt aceştia şi ce reprezintă această scenă?”

Mi s-a spus: „Aşteaptă!”... [257]

Am mai văzut şi altceva. Ingerarea lichidului otrăvitor şi cuvintele şi faptele făcute sub influenţa acestuia erau generatoare de orice altceva, în afară de gânduri serioase, clarviziune în afaceri, moravuri curate şi înnobilarea participanţilor....

Am întrebat din nou: „Cine sunt aceştia?”

A sosit şi răspunsul: „O parte din familia pe care o vizitezi. Vrăjmaşul sufletelor, marele duşman al lui Dumnezeu şi al omului, căpetenia dregătoriilor şi puterilor şi conducătorul întunericului acestei lumi prezidează aici în seara aceasta. Satana şi îngerii lui ispitesc continuu aceste suflete sărmane spre propria lor ruină.” — Selected Messages 3:41, 42.

N. D. Faulkhead şi semnul secret

Fratele Faulkhead a cerut să mă vadă. Cazul său îmi era pe suflet. I-am spus că am o solie pentru el şi soţia lui, şi pentru care m-am pregătit de câteva ori să le-o trimit, însă Duhul Domnului m-a oprit să fac acest lucru. I-am cerut să stabilim o dată când îi pot vedea. El mi-a răspuns: „Sunt bucuros că nu mi-ai trimis o comunicare scrisă; prefer să aud solia de pe buzele tale; dacă ar fi venit la mine altfel, nu cred că mi-ar fi folosit la ceva”. Apoi el a întrebat: „De ce nu îmi spui solia acum?” I-am spus: „Vrei să rămâi ca s-o auzi?” Mi-a răspuns că da.

Eram foarte obosită, căci participasem la încheierea şcolii în acea zi; însă m-am ridicat din patul unde stătusem întinsă şi i-am citit timp de trei ore. Inima lui a fost înduioşată, lacrimile au început [258] să-i apară în ochi, iar când am terminat de citit, el a spus: „Accept fiecare cuvânt; totul mi se potriveşte”. O mare parte din ceea ce am citit era legat de biroul Echo şi administrarea lui de la începuturi. Domnul îmi descoperise de asemenea legătura fratelui Faulkhead cu francmasonii şi mi-a spus clar că, dacă el nu va întrerupe orice legătură cu aceste organizaţii, îşi va pierde sufletul.

El a spus: „Accept lumina pe care Domnul mi-a trimis-o prin tine. Voi acţiona în conformitate cu aceasta. Sunt membru în cinci loje şi alte trei loje sunt acum sub controlul meu. Eu le fac toate afacerile. Acum nu voi mai participa la întâlnirile lor şi îmi voi încheia relaţiile cu ei cât de repede cu putinţă”. I-am repetat cuvintele pe care mi le-a spus călăuza mea cu privire la aceste organizaţii. Datorită unui anumit semn pe care mi-l făcuse călăuza mea, am spus: „Nu îţi pot spune tot ceea ce mi-a fost arătat.”

Fratele Faulkhead i-a spus fratelui Daniells şi altora că eu făcusem semnul special, cunoscut doar de cei din ordinul superior al masonilor, în care tocmai intrase. El a spus că eu nu cunoşteam acest semn şi că nu fusesem conştientă când am făcut acest semn către el. Aceasta a constituit pentru el o dovadă specială că Domnul lucra prin mine pentru a-i salva sufletul. — Manuscript Releases 5:148, 149.

Prezenţe îngereşti când Ellen White era trează

Când m-am trezit şi m-am uitat pe fereastră, am văzut doi nori albi. Apoi am adormit din nou; şi în visul meu mi-au fost spuse aceste cuvinte: „Uită-te la aceşti nori. Nişte nori exact ca aceştia au fost cei care au învăluit oastea cerească ce a proclamat [259] naşterea Mântuitorului înaintea păstorilor”. M-am trezit şi m-am uitat din nou pe fereastra vagonului şi se vedeau acum doi nori mari, albi, aşa de albi ca zăpada. Erau doi nori distincţi, deosebiţi unul de altul, însă se apropiau şi se atingeau unul de altul şi pentru o clipă parcă s-au suprapus; apoi s-au despărţit iarăşi şi au rămas separaţi, ca mai înainte. Ei nu au dispărut şi au fost vizibili pe tot parcursul acelei dimineţi. La ora 12, am schimbat trenul şi nu am mai văzut norii.

Pe parcursul zilei am fost profund impresionată la gândul că îngerii lui Dumnezeu, învăluiţi în aceşti nori, mergeau înaintea noastră; că ne puteam bucura de protecţia lor şi, de asemenea, de asigurarea că vom vedea mântuirea lui Dumnezeu în adunările ce urmau să aibă loc la Brisbane. Iar acum, când adunările au luat sfârşit, iar noi am fost martori la interesul deosebit manifestat de oameni, eu sunt mai sigură ca oricând că îngeri din ceruri erau învăluiţi în acei nori — îngeri care au fost trimişi din curţile de sus ca să mişte inimile oamenilor şi să ţină în frâu pe cei care uneori îşi fac loc în adunările noastre în corturi şi prin care minţile oamenilor sunt distrase de la înţelegerea adevărurilor vitale, care sunt zilnic prezentate.

În cadrul acestei adunări, mii de oameni au auzit invitaţia Evangheliei şi au ascultat adevăruri pe care nu le mai auziseră niciodată înainte. Pe parcursul întregii întâlniri, nu a existat nici o împotrivire trufaşă sau certuri din partea unora ale căror inimi se împotriveau Legii lui Dumnezeu. Şi nicăieri, în acel oraş, nu am auzit de vreo împotrivire publică. A fost o experienţă neobişnuită; şi noi credem că îngerii lui Dumnezeu au fost prezenţi pentru a îndepărta puterile întunericului. — The Review and Herald, 21 martie, 1899. [260]

Sufeream de reumatism în partea dreaptă şi nu puteam să mă odihnesc din cauza durerilor. Mă întorceam de pe o parte pe cealaltă, încercând să scap de durere. Aveam o durere de inimă, care îmi prevestea ceva ce nu era bine pentru mine. În cele din urmă, am adormit.

Pe la nouă şi jumătate, am încercat să mă întorc şi, pe când făceam acest lucru, am devenit conştientă că nu mai aveam deloc dureri. Pe când mă întorceam de pe o parte pe alta şi îmi mişcam mâinile, am simţit o lejeritate extraordinară şi o uşurinţă pe care nu le pot descrie. Camera era plină de o lumină, dintre cele mai frumoase şi plăcute, o lumină ca de azur şi se părea că mă aflu în braţele fiinţelor cereşti.

Am avut parte de această lumină deosebită şi în trecut, în vremuri de binecuvântare specială, însă de data aceasta era mai distinctă, mai impresionantă, şi am simţit o pace atât de deosebită, atât de deplină şi de îmbelşugată, pe care nici un fel de cuvinte nu o pot reda. M-am ridicat în poziţie şezândă şi am văzut că eram înconjurată de un nor strălucitor, alb ca zăpada, care pe margini avea nuanţe de roz. Cea mai duioasă şi dulce muzică umplea văzduhul şi eu am recunoscut acea muzică drept cântul îngerilor. Atunci un glas mi-a spus: „Nu te teme; Eu sunt Mântuitorul tău. Îngerii sfinţi sunt peste tot în jurul tău.” — Testimonies for the Church 9:65, 66. [261]

Capitolul 20 — Lucrarea îngerilor în criza finală

Vor apărea îngeri buni şi răi

Unelte satanice cu chip uman vor lua parte în ultimul mare conflict pentru a se împotrivi clădirii Împărăţiei lui Dumnezeu. Şi îngeri cereşti cu înfăţişare umană se vor afla pe câmpul de acţiune. Cele două părţi aflate în opoziţie vor continua să existe până la încheierea ultimului mare capitol din istoria acestei lumi. — The Review and Herald, 5 august, 1909.

Satana va folosi toate ocaziile pentru a-i determina pe oameni să nu mai fie credincioşi lui Dumnezeu. El şi îngerii lui răi, care au căzut împreună cu el, vor apărea pe pământ ca oameni, căutând să înşele. Şi îngerii lui Dumnezeu vor apărea sub înfăţişare de oameni şi vor folosi toate mijloacele de care dispun pentru a înfrânge planurile vrăjmaşului. Noi avem partea noastră de făcut. — Manuscript Releases 8:399.

Satana concentrează toate forţele sale în asaltul final, în conflictul care se apropie, iar rezistenţa aceluia care este urmaş al lui Hristos este solicitată la maximum. Uneori se pare că trebuie să cedeze. Dar un cuvânt rostit prin rugăciune către Domnul Isus merge ca o săgeată la tronul lui Dumnezeu şi îngeri ai lui Dumnezeu sunt trimişi pe câmpul de luptă. Planul este dejucat. — In Heavenly Places, 297.

În perioada de încheiere a istoriei acestui pământ, Domnul [262] va lucra cu putere mare în favoarea acelora care stau neclintiţi de partea binelui.... Îngeri care excelează în tărie îi vor apăra. — Prophets and Kings, 513.

Lucrarea îngerilor răi prin spiritism

Satana s-a pregătit de mult pentru efortul său final pentru înşelarea lumii.... Încetul cu încetul, el şi-a pregătit calea pentru capodopera înşelăciunii sale prin dezvoltarea spiritismului. El nu şi-a împlinit încă pe deplin planurile sale; dar acest apogeu se va petrece la încheierea timpului.... Cu excepţia acelora care sunt ţinuţi prin puterea lui Dumnezeu, prin credinţa în Cuvântul Său, întreaga lume va fi prinsă în amăgirile lui. — The Great Controversy, 561, 562.

Spiritismul reprezintă capodopera înşelăciunii. El constituie cea mai fascinantă amăgire a lui Satana, care a dobândit cel mai mare succes — una din acelea calculate pentru a prinde în cursă pe cei care şi-au condus pe cei dragi lor la mormânt. Îngeri răi apar sub înfăţişarea celor dragi şi relatează întâmplări legate de vieţile lor şi fac fapte pe care le-au făcut pe când erau în viaţă. În acest fel, ei îi determină pe oameni să creadă că prietenii lor morţi sunt îngeri care plutesc deasupra lor şi comunică cu ei. Aceşti îngeri răi, care pretind că sunt prietenii decedaţi, sunt priviţi cu o anumită adorare şi multe din cuvintele lor au pentru ei mai multă greutate decât Cuvântul lui Dumnezeu. — The Signs of the Times, 26 august, 1889.

Venirea Domnului va fi precedată de „lucrarea lui Satana cu toată puterea şi semne şi minuni înşelătoare şi cu toate amăgirile nelegiuirii.” Iar apostolul Ioan, descriind puterea de a face minuni, [263] care se va manifesta în zilele din urmă, declară: „Săvârşea semne mari până acolo că făcea chiar să se coboare foc din cer pe pământ, în faţa oamenilor. Şi amăgea pe locuitorii pământului prin semnele pe care i le dăduse să le facă”. Aici nu sunt prezise numai minciuni şi înşelătorii. Oamenii sunt înşelaţi prin minunile pe care agenţii lui Satana au putere să le facă, nu pe care pretind că le fac. — The Great Controversy, 553.

Satana este un vrăjmaş viclean. Şi nu este greu ca îngerii răi să ia înfăţişarea atât a sfinţilor, cât şi a păcătoşilor care au murit, şi să facă aceste reprezentări să fie vizibile pentru ochii omeneşti. Aceste manifestări vor fi tot mai frecvente şi vor avea un caracter tot mai izbitor pe măsură ce ne apropiem de încheierea timpului. — The Review and Herald, 1 aprilie, 1875.

El [Satana] are puterea de a aduce în faţa oamenilor chipuri ale prietenilor lor decedaţi. Contrafacerea este desăvârşită; aspectul cunoscut, cuvintele, tonul vocii, sunt reproduse cu o acurateţe uimitoare....

Mulţi se vor afla faţă în faţă cu spirite de demoni care îi întruchipează pe cei dragi ai lor, rude sau prieteni, care rostesc cele mai periculoase erezii. Aceşti vizitatori vor atinge corzile cele mai sensibile ale sentimentelor noastre şi vor face minuni pentru a-şi susţine pretenţiile. Noi trebuie să fim pregătiţi pentru a ne împotrivi lor cu ajutorul adevărului Bibliei şi anume că morţii nu ştiu nimic şi că cei care apar astfel sunt duhuri de demoni.

„Ceasul încercării, care va veni peste toată lumea, ca să încerce pe cei ce locuiesc pe pământ” este chiar înaintea noastră. Toţi aceia a căror credinţă nu este întemeiată puternic pe Cuvântul lui Dumnezeu vor fi amăgiţi şi biruiţi. — The Great Controversy, 552, 560. [264]

Mesaje din partea duhurilor vor declara că Dumnezeu i-a trimis pentru a-i convinge de greşeala lor pe cei care resping duminica, susţinând că legile ţării ar trebui respectate întocmai ca Legea lui Dumnezeu. Ei vor deplânge marea nelegiuire din lume şi vor susţine mărturia învăţătorilor religioşi, cum că starea de degradare morală este cauzată de desacralizarea duminicii. Mare va fi furia stârnită împotriva acelora care vor refuza să accepte mărturia lor. — The Great Controversy, 591.

Minuni la sfârşitul timpului

Înainte de încheierea timpului, el [Satana] va face minuni şi mai mari. Pe măsură ce puterea lui se extinde, el va face minuni autentice. Scriptura spune: „El ... îi va amăgi pe cei care locuiesc pe pământ, prin acele semne pe care are putere să le facă”, nu numai prin acelea ce pretinde că le face. Acest pasaj al Scripturii ne aduce în atenţie ceva mai mult decât înşelăciune. — Testimonies for the Church 5:698.

Nu trebuie să fim înşelaţi. Curând vor avea loc scene uimitoare, al căror autor este Satana. Cuvântul lui Dumnezeu spune că Satana va face minuni. El îi va îmbolnăvi pe oameni, iar apoi, dintr-o dată, va îndepărta de la ei puterea lui satanică. Şi aceştia vor fi priviţi ca fiind vindecaţi. Aceste lucrări de aparente vindecări vor constitui un test pentru adventiştii de ziua a şaptea. — Selected Messages 2:53. [265]

Unii vor fi ispitiţi să considere că aceste minuni sunt de la Dumnezeu. În faţa noastră vor fi vindecaţi bolnavi. În văzul nostru vor fi făcute minuni. Suntem noi pregătiţi pentru încercarea care ne stă înainte atunci când minunile lui Satana vor lua o amploare şi mai mare? Oare nu vor fi prinse în cursă şi capturate multe suflete? Mintea multor oameni este pregătită să accepte aceste minuni înşelătoare datorită faptului că ei se îndepărtează de preceptele clare şi de poruncile din Cuvântul lui Dumnezeu şi dau atenţie unor basme. Toţi trebuie să căutăm să ne înarmăm acum pentru lupta în care ne vom angaja în curând. Credinţa în Cuvântul lui Dumnezeu, studiat cu rugăciune şi pus în practică, va constitui scutul nostru faţă de puterea lui Satana şi ne va face să ieşim biruitori prin sângele lui Hristos. — Testimonies for the Church 1:302.

Spiritele rele printre cei din rămăşiţă

Chipurile celor morţi vor apărea prin amăgirile viclene ale lui Satana şi mulţi se vor ataşa aceluia căruia îi place minciuna.... Chiar printre noi unii se vor întoarce de la credinţă şi vor da atenţie duhurilor înşelătoare şi învăţăturilor demonilor. — The Upward Look, 317.

Spiritiştii vor ajunge până acolo, încât se vor angaja în controverse cu predicatorii care predau adevărul. Dacă sunt respinşi, ei îi vor provoca. Ei citează Scriptura, aşa cum a făcut Satana în faţa Domnului Hristos. „Dovediţi toate lucrurile” spun ei. Însă pentru ei a dovedi înseamnă a asculta raţionamentele lor înşelătoare şi a participa la reuniunile lor. Dar în adunările lor, îngerii întunericului iau forma unor prieteni morţi şi comunică cu ei ca îngeri de lumină.

Cei iubiţi ai lor apar în veşminte de lumină şi vor arăta ca atunci când au trăit pe pământ. Ei îi vor învăţa şi vor discuta [266] cu ei. Şi mulţi vor fi înşelaţi prin minunile înşelătoare ale puterii lui Satana. Unica siguranţă pentru poporul lui Dumnezeu este de a-şi cunoaşte foarte bine Biblia şi a cunoaşte învăţăturile noastre despre starea celor morţi. — The Signs of the Times, 12 aprilie, 1883.

Îngeri răi, deghizaţi în credincioşi, vor lucra în rândurile noastre pentru a introduce un puternic spirit de necredinţă. Nu lăsaţi ca acest lucru să vă descurajeze, ci veniţi cu o inimă credincioasă în ajutorul Domnului, împotriva puterilor agenţilor satanici. Aceste puteri ale răului se vor întâlni în adunările noastre, nu pentru a primi o binecuvântare, ci pentru a contracara influenţa Duhului lui Dumnezeu....

Nu trebuie să susţinem niciodată cuvintele pe care buze omeneşti le pot rosti pentru a susţine îngerii cei răi în lucrarea lor, ci noi trebuie să repetăm cuvintele lui Hristos. Domnul Hristos a fost Instructorul acestor îngeri înainte ca ei să decadă din starea lor înaltă. — Selected Messages 3:410.

Satana şi îngerii lui vor apărea pe acest pământ ca oameni şi se vor amesteca printre aceia despre care Cuvântul lui Dumnezeu spune: „Unii se vor îndepărta de la credinţă, dând atenţie duhurilor înşelătoare şi învăţăturilor demonilor”. — Manuscript Releases 8:345.

Când se va scoate la iveală ceea ce sunt în realitate aceste înşelătorii spiritiste — lucrările tainice ale duhurilor rele, — aceia care au luat parte la ele vor fi ca nişte oameni care şi-au pierdut minţile. — Manuscript Releases 8:345.

Am văzut pe cei din poporul nostru foarte întristaţi, plângând şi rugându-se, făcând apel la făgăduinţele cele sigure ale [267] lui Dumnezeu, în timp ce cei nelegiuiţi erau pretutindeni în jurul nostru, batjocorindu-ne şi ameninţându-ne că ne vor distruge. Ei au luat în derâdere slăbiciunea noastră, şi-au bătut joc de noi, pentru că suntem puţini la număr, şi ne-au înţepat cu cuvinte calculate astfel ca să taie adânc. Ne-au acuzat că luăm o poziţie independentă faţă de restul lumii. Ne-au întrerupt resursele, astfel ca să nu putem cumpăra sau vinde şi au făcut aluzie la sărăcia mizerabilă şi starea jalnică în care ne aflăm. Ei nu puteau înţelege cum putem trăi în afara lumii; noi eram dependenţi de lume şi trebuia ori să cedăm obiceiurilor, practicilor şi legilor lumii, ori să ieşim din ea. Dacă noi eram singurul popor din lume care avea parte de favoarea Domnului, atunci aparenţele ne erau îngrozitor de potrivnice.

Ei susţineau că au adevărul, că fac minuni, că îngeri din ceruri au vorbit cu ei, că semne şi minuni au fost făcute cu putere mare în mijlocul lor şi că acesta era Mileniul pe care îl aşteptaseră atât de mult. Întreaga lume a fost convertită şi atrasă de partea legii duminicale, iar acest popor mic şi slab sfida legile ţării şi legile lui Dumnezeu şi susţinea că este singurul drept de pe pământ. — Maranatha 209.

Îngerii vor face lucrarea pe care oamenii au neglijat-o

Când puterea divină este îmbinată cu efortul omenesc, lucrarea se va răspândi precum focul în mirişte. Dumnezeu va folosi agenţi a căror origine nu poate fi cunoscută de oameni; îngerii vor îndeplini o lucrare pentru care, dacă ar fi îndeplinit-o, oamenii ar fi binecuvântaţi, dacă nu ar fi neglijat cerinţele lui Dumnezeu. — The Review and Herald, 15 decembrie, 1885. [268]

Îngerii vor împlini nevoile poporului lui Dumnezeu

I-am văzut pe sfinţi părăsind oraşele şi satele, asociindu-se în grupe şi trăind în cele mai retrase locuri. Îngerii le aduceau mâncare şi apă, în timp ce nelegiuiţii sufereau de foame şi sete. — Early Writings, 282.

În timpul de strâmtorare chiar dinaintea revenirii lui Hristos, cei neprihăniţi vor fi păstraţi prin lucrarea de slujire a îngerilor cereşti; însă pentru cel care calcă Legea lui Dumnezeu nu va fi nici o siguranţă. Îngerii nu vor putea apăra atunci pe cei care desconsideră chiar şi numai unul din preceptele divine. — Patriarchs and Prophets, 256.

În timpul de strâmtorare — strâmtorare cum n-a mai fost de când sunt neamurile — cei aleşi ai Săi vor rămâne neclintiţi. Satana împreună cu toate oştile sale rele nu pot nimici nici pe cel mai slab dintre sfinţii lui Dumnezeu. Îngeri care excelează în putere îi vor apăra, iar Iehova li Se va descoperi ca „Dumnezeul dumnezeilor”, în stare să-i salveze pe deplin pe aceia care şi-au pus nădejdea în El. — Prophets and Kings, 513.

Personificările lui Satana

În acest veac, Antihrist va apărea ca adevăratul Hristos şi atunci Legea lui Dumnezeu va fi cu totul eliminată de către naţiunile lumii noastre. Răzvrătirea împotriva Legii celei sfinte a lui Dumnezeu va fi coaptă pe deplin. Însă adevăratul conducător [269] al acestei răzvrătiri este Satana, înveşmântat într-un înger de lumină. Oamenii vor fi înşelaţi şi îl vor înălţa pe el în locul lui Dumnezeu şi îl vor diviniza. Cel Atotputernic va interveni, iar pentru bisericile care se vor uni în preamărirea lui Satana se va da sentinţa: „Tocmai de aceea, într-o singură zi, vor veni urgiile ei: moartea, tânguirea şi foametea. Şi va fi arsă de tot în foc, pentru că Domnul, Dumnezeu, care a judecat-o, este tare”. — Testimonies to Ministers and Gospel Workers, 62.

Deghizat într-un înger de lumină, el [Satana] va cutreiera pământul ca un făcător de minuni. Într-un limbaj ales, el va prezenta sentimente înalte. Se vor rosti cuvinte frumoase despre el şi se vor face fapte bune. Domnul Hristos va fi întruchipat de el în persoană, însă într-un anumit punct se va putea face o distincţie clară. Satana îi va îndepărta pe oameni de la Legea lui Dumnezeu. Dacă nu se va ţine cont de acest lucru, atât de bine va fi contrafăcută neprihănirea, încât el va înşela, dacă va fi cu putinţă, chiar şi pe cei aleşi. Capete încoronate, preşedinţi, conducători din locuri înalte se vor pleca înaintea teoriilor lui mincinoase. — The Review and Herald, 17 august, 1897.

Este cu neputinţă a se reda măcar în parte ceva din experienţa pe care poporul lui Dumnezeu o va trăi pe pământ atunci când se vor amesteca slava cerească cu repetarea persecuţiilor din trecut. Ei vor umbla în lumina care porneşte de la tronul lui Dumnezeu. Prin intermediul îngerilor va exista o comunicare continuă între cer şi pământ. Iar Satana, înconjurat de îngerii cei răi şi pretinzând că este Dumnezeu, va face minuni de tot felul pentru a înşela, dacă va fi cu putinţă, chiar pe cei aleşi. Poporul lui Dumnezeu nu îşi va găsi siguranţa în facerea de minuni, căci Satana va contraface minunile care vor fi făcute. — Testimonies for the Church 9:16. [270]

Satana îşi pregăteşte înşelăciunile astfel ca, în ultima sa campanie împotriva poporului lui Dumnezeu, ei să nu-şi dea seama că este el. „Căci nu este de mirare că Satana însuşi se transformă într-un înger de lumină”.... Satana îşi va folosi la maximum puterea sa de a hărţui, ispiti şi induce în eroare pe poporul lui Dumnezeu. — The Review and Herald, 13 mai, 1862.

Satana ... va veni dându-se drept Isus Hristos, făcând minuni grozave; iar oamenii se vor pleca la pământ şi i se vor închina ca lui Isus Hristos. Ni se va porunci să ne închinăm acestei fiinţe, pe care lumea o va preamări ca pe Hristos. Ce vom face? Spuneţi-le că Hristos ne-a avertizat împotriva acestui vrăjmaş, care este cel mai mare duşman al omului şi totuşi se pretinde a fi Dumnezeu. — The Review and Herald, 18 decembrie, 1888.

Va veni timpul când Satana va face minuni chiar în văzul nostru, pretinzând că el este Hristos; iar dacă picioarele voastre nu sunt puternic întemeiate pe adevăr şi pe Dumnezeu, atunci veţi fi doborâţi de pe temelia voastră. — The Review and Herald, 3 aprilie, 1888.

În timpul din urmă, el [Satana] va apărea astfel încât să-i facă pe oameni să creadă că el este Hristos, care a venit a doua oară în lume. El se va transforma cu adevărat într-un înger de lumină. Însă în timp ce va avea înfăţişarea lui Hristos în orice detaliu, atât cât pot permite aparenţele, el nu-i va înşela decât pe cei care ... caută să se împotrivească adevărului. — Testimonies for the Church 5:698.

Îngerii răi stârnesc persecuţia

Satana lucrează în culise, ca să aţâţe puterile demonice ale confederaţiei sale împotriva celor drepţi. El îmbibă uneltele [271] omeneşti cu însuşirile lui. Îngeri răi, în asociere cu oameni răi, vor depune eforturi pentru a hărţui, persecuta şi distruge. — The Upward Look, 262.

O dată cu fiecare respingere a adevărului, mintea oamenilor va deveni tot mai întunecată, inimile lor tot mai încăpăţânate, până când vor ajunge la o împietrire necredincioasă. În ciuda avertizărilor date de Dumnezeu, ei vor continua să calce în picioare unul din preceptele decalogului până când vor fi conduşi să-i persecute pe cei care le ţin ca fiind sacre. Hristos este sfidat prin dispreţul asupra Cuvântului şi poporului Său. Pe măsură ce învăţăturile spiritismului sunt acceptate de către biserici, restricţiile impuse asupra inimii fireşti sunt îndepărtate, iar religia va deveni ca o mantie care să acopere cele mai josnice nelegiuiri. Credinţa în manifestările spiritiste va deschide uşa duhurilor înşelătoare şi a învăţăturilor demonilor şi astfel influenţa îngerilor răi va fi resimţită în biserici. — The Great Controversy, 603, 604.

Scenele trădării, respingerii şi răstignirii lui Hristos au fost şi vor fi reconstituite la o scară imensă. Oamenii vor fi umpluţi cu trăsăturile lui Satana. Amăgirile arhivrăjmaşului lui Dumnezeu şi al omului vor avea o mare putere. — Selected Messages 3:415.

Un spirit demonic îi ia în stăpânire pe oamenii din lumea noastră.... Inteligenţa demonică ... va zdrobi şi distruge pe omul făcut după asemănarea divină, deoarece ... [omul] nu poate stăpâni conştiinţa fratelui său şi nu-l poate face să fie necredincios faţă de Legea cea sfântă a lui Dumnezeu. — The Upward Look, 285. [272]

În timp ce sfinţii părăseau oraşele şi satele, ei erau urmăriţi de cei nelegiuiţi, care căutau să-i ucidă. Însă săbiile care au fost ridicate pentru a-i omorî pe cei din poporul lui Dumnezeu s-au rupt şi au căzut tot aşa de neputincioase ca un pai. Îngerii lui Dumnezeu îi apărau pe sfinţi. — Early Writings, 284, 285.

În ziua cumplitei încercări, El [Hristos] va spune: „Du-te, poporul meu, intră în odăile tale şi încuie uşa după tine; ascunde-te câteva clipe până va trece mânia”. Ce sunt odăile în care trebuie să se ascundă ei? Protecţia lui Hristos şi a sfinţilor îngeri. Poporul lui Dumnezeu nu se află în acest moment tot în acelaşi loc. Ei sunt adunaţi în grupuri diferite şi în toate părţile lumii. — Historical Sketches of the Foreign Missions of the Seventh-day Adventists, 158.

În scenele care au loc la încheierea istoriei acestui pământ, când furia ia în stăpânire orice element de pe pământ, Domnul ne cere o vigilenţă care nu cunoaşte tihnă. Însă noi nu suntem lăsaţi să luptăm singuri. În mijlocul pericolelor crescânde la tot pasul, cei care umblă umili înaintea Domnului, fără să se încreadă în propria lor înţelepciune, vor avea pe îngeri ca ajutoarele şi protectorii lor. În vremuri deosebit de primejdioase, ei vor cunoaşte puterea grijii protectoare a lui Dumnezeu. — The Review and Herald, 25 aprilie, 1907.

În timpul nopţii, mi-a trecut pe dinainte o scenă foarte impresionantă. Se părea că este o mare confuzie şi confruntare de armate. Un sol al Domnului s-a aşezat în faţa mea şi mi-a spus: „Adună-i pe cei din casa ta. Eu te voi conduce; urmează-mă”. M-a condus printr-o trecătoare întunecoasă, printr-o pădure şi apoi prin crăpăturile munţilor şi mi-a spus: „Aici eşti în siguranţă”.

Au mai fost şi alţii conduşi spre acest loc retras. Mesagerul ceresc a spus: „Timpul strâmtorării a venit ca un hoţ noaptea, aşa cum Domnul v-a avertizat că va veni”. — Maranatha, 270. [273]

Personificarea lui Satana după încheierea timpului de har

Mânia lui Satana creşte pe măsură ce timpul lui se scurtează, iar lucrarea lui de amăgire şi distrugere îşi atinge apogeul în timpul de strâmtorare. Îndelunga răbdare a lui Dumnezeu a luat sfârşit. Lumea a respins harul Său, a dispreţuit iubirea Sa şi a călcat în picioare Legea Sa. Cei nelegiuiţi au trecut de limita harului pentru ei şi Domnul şi-a retras protecţia, lăsându-i la bunul plac al conducătorului pe care şi l-au ales....

Ca un ultim act în marea dramă a înşelăciunii, Satana însuşi va încerca să se dea drept Hristos. Biserica a mărturisit mult timp că aşteaptă venirea Mântuitorului, ca împlinire a speranţelor ei. Acum, marele amăgitor va face să pară ca şi când Hristos ar fi venit. În diferite părţi ale pământului, Satana se va arăta printre oameni, ca o fiinţă maiestuoasă, de o strălucire uimitoare, care seamănă cu descrierea Fiului lui Dumnezeu, dată de Ioan în Apocalipsa. Slava care îl înconjoară nu este întrecută de nimic din ceea ce ochii muritori au privit până acum. Strigătul de triumf răsună în văzduh: „A venit Hristos! A venit Hristos!”

Oamenii se pleacă în adorare înaintea lui, în timp ce el îşi ridică mâinile şi rosteşte o binecuvântare asupra lor, aşa cum îi binecuvânta Hristos pe ucenicii Săi când a fost pe pământ. Glasul lui este duios şi supus, melodios. Pe un ton blând şi milos, el prezintă câteva din aceleaşi adevăruri pline [274] de har, pe care le-a rostit Hristos; el vindecă bolnavii din popor, iar apoi, în rolul de Hristos pe care şi l-a asumat, el pretinde că a schimbat Sabatul în duminică şi porunceşte tuturor să sfinţească ziua pe care el a binecuvântat-o. El declară că cei care continuă să ţină ziua a şaptea îi hulesc numele prin faptul că refuză să asculte de îngerii săi, trimişi la ei cu lumină şi adevăr. Aceasta este înşelăciunea cea puternică, aproape copleşitoare. — The Spirit of Prophecy 4:441, 442.

Satana vede că este pe punctul de a pierde. El nu poate induce în eroare întreaga lume. El face un ultim efort disperat de a-i înfrânge pe cei credincioşi prin înşelăciune. Face acest lucru, dându-se drept Hristos. El se îmbracă în haine împărăteşti, exact ca cele descrise cu atâta acurateţe în viziunea lui Ioan. El are puterea să facă aceasta. Se va înfăţişa înaintea urmaşilor săi, pe care i-a amăgit, a lumii creştine, care nu a primit dragostea adevărului, ci şi-a găsit plăcerea în nelegiuire ... ca Hristos care vine a doua oară.

El se proclamă Hristos şi este crezut ca fiind Hristos, o fiinţă frumoasă, maiestuoasă, îmbrăcată în măreţie, cu o voce dulce şi cuvinte plăcute, cu o slavă de neîntrecut de nimic din ceea ce ochii lor au privit până acum. Atunci urmaşii lui amăgiţi, înşelaţi, scot un strigăt de biruinţă: „Hristos a venit a doua oară! Hristos a venit! El şi-a ridicat mâinile spre a ne binecuvânta, exact aşa cum a făcut când a fost pe pământ”....

Sfinţii privesc cu uimire. Vor fi şi ei amăgiţi? Se vor închina ei lui Satana? Îngerii lui Dumnezeu sunt în jurul lor. Se aude o voce clară, hotărâtă, melodioasă: „Priviţi în sus”. [275]

Cei care se roagă au un singur obiectiv — salvarea finală şi veşnică a sufletelor lor. Acest obiectiv a fost înaintea lor continuu — viaţa nemuritoare a fost promisă celor care vor răbda până la sfârşit. Oh, cât de serioase şi arzătoare au fost dorinţele lor. În atenţie au fost judecata şi veşnicia. Ochii lor au fost fixaţi prin credinţă asupra tronului strălucitor, în faţa căruia vor sta cei îmbrăcaţi în haine albe. Acest lucru i-a făcut să nu-şi îngăduie să păcătuiască....

Încă un efort şi este pus în acţiune ultimul plan al lui Satana. El aude strigătul neîncetat ca Hristos să vină şi să-i elibereze. Această ultimă strategie este de a se da drept Hristos şi de a-i face să creadă că rugăciunile lor au fost ascultate. — Last Day Events, 164, 165.

Îngerii şi decretul universal de moarte

Dacă oamenii ar putea vedea cu ochi cereşti, ei ar zări grupuri de îngeri care excelează în putere, poposind în jurul acelora care au ţinut cuvântul răbdării lui Hristos. Cu duioşie şi milă, îngerii au fost martori la necazurile lor şi le-au auzit rugăciunile. Ei aşteaptă cuvântul Comandantului lor pentru a-i smulge din primejdia în care se află. Însă mai trebuie să aştepte puţin. Poporul lui Dumnezeu trebuie să bea paharul şi să fie botezaţi cu botezul. Chiar această întârziere, atât de chinuitoare pentru ei, este cel mai bun răspuns la cererile lor. În timp ce se străduiesc să aştepte cu încredere să intervină Domnul lor, ei sunt călăuziţi să dea dovadă de credinţă, nădejde şi răbdare, de care au dat dovadă prea puţin în timpul experienţei lor religioase....

Santinelele cereşti, credincioase misiunii lor, continuă să vegheze. Deşi printr-un decret general a fost fixat un timp când vor fi omorâţi păzitorii poruncii, în unele cazuri, vrăjmaşii lor vor [276] anticipa decretul şi, înainte de timpul specificat, vor încerca să le ia viaţa. Însă nimeni nu va putea trece de apărătorii cei puternici care staţionează în jurul fiecărui suflet credincios. — The Great Controversy, 630, 631.

Dumnezeu intervine în timp ce nelegiuiţii încearcă să omoare pe poporul Său

Poporul lui Dumnezeu — unii în celulele închisorilor, alţii ascunşi în locuri retrase în păduri şi munţi — se roagă încă pentru ocrotire divină, în timp ce în toate părţile, legiuni de oameni înarmaţi, mânaţi de oştile de îngeri răi, se pregătesc pentru lucrarea de ucidere. Acum este ceasul încordării extreme, când Dumnezeul lui Israel va interveni pentru eliberarea celor aleşi ai Săi....

La miezul nopţii, Dumnezeu Îşi va arăta puterea pentru eliberarea poporului Său. Soarele se arată, strălucind în toată puterea lui. Semne şi minuni urmează într-o succesiune rapidă. Nelegiuiţii privesc cu groază şi cu uimire această scenă, în timp ce neprihăniţii privesc cu bucurie solemnă semnul eliberării lor.... Nori întunecoşi şi grei se ridică şi se lovesc unul de altul. În mijlocul cerurilor înfuriate este un spaţiu curat, de o slavă de nedescris, de unde se aude glasul lui Dumnezeu....

Glasul acela zguduie cerul şi pământul. Urmează un cutremur puternic, atât de puternic şi mare, cum n-a fost de când sunt oamenii pe pământ. Firmamentul pare că se deschide şi se închide. Munţii tremură ca o trestie bătută de vânt, iar stânci colţuroase [277] sunt prăvălite peste tot. Se aude vuietul unei furtuni care se apropie. Marea este lovită cu furie. Se aude urletul furtunii ca glasul demonilor într-o lucrare de distrugere. Pământul întreg se ridică şi se coboară ca valurile mării. Suprafaţa lui se crapă. Chiar temeliile par că se zguduie. Lanţuri de munţi se prăbuşesc. Insulele locuite dispar....

Fulgerele înspăimântătoare coboară din cer, învăluind pământul într-o flacără de foc. Deasupra vuietului înspăimântător al tunetului, glasuri tainice şi îngrozitoare declară soarta celor nelegiuiţi. Cei care cu puţin mai înainte fuseseră atât de nepăsători, atât de îndrăzneţi şi provocatori, atât de încântaţi de cruzimea lor faţă de poporul păzitor al poruncilor lui Dumnezeu sunt acum copleşiţi de consternare şi tremură de frică. Vaietele lor se aud mai presus de vuietul naturii dezlănţuite. Demonii recunosc dumnezeirea lui Hristos şi tremură înaintea puterii Sale, în timp ce oamenii strigă după milă şi se târăsc într-o spaimă jalnică. — The Great Controversy, 635-638.

A doua venire a lui Hristos

Hristos vine cu putere şi slavă mare. El vine cu propria Lui slavă şi cu slava Tatălui. El vine împreună cu toţi îngerii Săi cei sfinţi. În timp ce lumea este scufundată în întuneric, în fiecare loc unde sunt sfinţii este lumină. Ei vor avea parte cei dintâi de lumina celei de-a doua veniri. — Parabolele Domnului Hristos, 420.

Curând, ochii noştri au fost atraşi spre răsărit, unde apăruse un mic nor negru, cam cât o jumătate de palmă, despre care am ştiut cu toţii că este semnul Fiului omului. Într-o linişte solemnă, [278] priveam cu toţii cu ochii pironiţi spre nor, pe măsură ce acesta se apropia tot mai mult şi devenea tot mai luminos, mai glorios şi tot mai glorios, până când a ajuns un mare nor alb. Partea de jos părea ca de foc; deasupra norului era un curcubeu, iar împrejurul lui zeci de mii de îngeri, care cântau o cântare minunată; iar pe nor stătea Fiul omului. — Testimonies for the Church 1:60.

Nici o limbă omenească nu poate descrie scenele celei de-a doua veniri a Fiului omului pe norii cerului.... El va veni îmbrăcat într-un veşmânt de lumină, pe care Îl poartă din zilele veşniciei. — The Review and Herald, 5 septembrie, 1899.

Un alai de îngeri sfinţi, cu coroanele lor strălucitoare, splendide, pe capetele lor, L-au escortat în drumul Lui. — Spiritual Gifts 1:206, 207.

În timp ce pământul se clatină, fulgerele luminează, iar tunetele bubuie, glasul Fiului omului îi cheamă pe sfinţii adormiţi. El priveşte mormintele drepţilor; apoi, ridicând mâinile către cer, strigă: „Treziţi-vă, treziţi-vă, voi care dormiţi în ţărână şi sculaţi-vă!”...

Toţi ies din mormintele lor cu aceeaşi statură cu care au intrat în mormânt. Adam, care se găseşte în mulţimea celor înviaţi, are o înălţime falnică şi o statură maiestuoasă, cu puţin mai prejos decât Fiul lui Dumnezeu. El prezintă un contrast vădit faţă de oamenii din ultimele generaţii; în această privinţă, se vede marea degenerare a neamului omenesc. Dar toţi înviază cu prospeţimea şi [279] vigoarea tinereţii veşnice.... Chipul muritor, lipsit de frumuseţe, odinioară mânjit de păcat, devine desăvârşit şi nemuritor. Toate defectele şi diformităţile sunt lăsate în mormânt. — The Great Controversy, 644, 645.

El [Hristos] a murit pentru noi, a înviat pentru noi, pentru ca noi să putem ieşi afară din mormânt în compania slăvită a îngerilor cerului, spre a ne întâlni cu cei dragi ai noştri şi a le recunoaşte feţele, căci asemănarea cu Hristos nu le anulează particularităţile, ci le transformă după chipul Său slăvit. Fiecare sfânt care a avut o familie aici îi va recunoaşte pe ai săi acolo. — Selected Messages 3:316.

Cei neprihăniţi în viaţă sunt schimbaţi „într-o clipă, într-o clipeală de ochi.” La glasul lui Dumnezeu, ei au fost proslăviţi; acum, ei sunt făcuţi nemuritori şi împreună cu sfinţii înviaţi sunt luaţi ca să-L întâmpine pe Domnul lor în văzduh. Îngerii „adună laolaltă pe cei aleşi din cele patru vânturi, de la un capăt al cerurilor până la celălalt”. — The Great Controversy, 645.

Copilaşii sunt duşi de sfinţii îngeri în braţele mamelor lor. — The Great Controversy, 645.

În timp ce pruncii ies afară nemuritori din paturile lor de ţărână, ei îşi iau zborul de îndată în braţele mamelor lor. Ei se întâlnesc iarăşi pentru a nu se mai despărţi niciodată. Însă mulţi dintre micuţi nu au mame acolo. Aşteptăm în zadar să auzim cântecele [280] de bucurie şi biruinţă ale mamei. Îngerii iau pruncii fără mame şi îi conduc la pomul vieţii. — The Youth’s Instructor, 1 aprilie, 1858.

Prieteni despărţiţi prin moarte sunt reuniţi, pentru a nu se mai despărţi niciodată şi cu cântece de bucurie, se înalţă către cetatea lui Dumnezeu.

De fiecare parte a carului de nori sunt aripi, iar dedesubtul acestuia sunt roţi vii; şi în timp ce carul se înalţă tot mai sus, roţile strigă: „Sfânt!” iar aripile, în timp ce se mişcă, strigă: „Sfânt!” iar cortegiul de îngeri strigă: „Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul Dumnezeu Cel Atotputernic”. Iar cei mântuiţi strigă „Aleluia!”, în timp ce carul se deplasează către Noul Ierusalim. — The Great Controversy, 645.

Toţi am intrat în nor împreună şi şapte zile am urcat către marea de cristal, când Isus a adus coroanele şi, cu mâna Lui dreaptă, le-a aşezat pe capetele noastre. El ne-a dat harpe de aur şi laurii biruinţei. — Early Writings, 16.

Sunt şiruri de îngeri de fiecare parte, şi cei răscumpăraţi ai Domnului umblă printre heruvimi şi serafimi. Hristos le spune bun-venit şi le dă binecuvântarea: „Bine, rob bun şi credincios: ... intră în bucuria stăpânului tău.” — The S.D.A. Bible Commentary 6:1093.

Satana şi îngerii lui răi, legaţi pe acest pământ

Pământul întreg pare ca o pustie dezolantă. Ruinele oraşelor şi satelor distruse de cutremurul de pământ, copacii dezrădăcinaţi, stâncile colţuroase, aruncate de mare sau smulse din pământ, [281]

sunt împrăştiate pe suprafaţa acestuia, în timp ce caverne uriaşe desemnează locul de unde munţii au fost smulşi de pe temeliile lor. Aici va fi căminul lui Satana şi a îngerilor lui timp de o mie de ani. Aici el va fi legat, ca să cutreiere în lung şi-n lat pe suprafaţa strivită a pământului şi să vadă efectele răzvrătirii sale împotriva Legii lui Dumnezeu. Timp de o mie de ani, se poate bucura de fructul blestemului pe care el l-a adus. Îngrădit a sta doar pe pământ, el nu va avea privilegiul de a călători pe alte planete, ca să încerce să-i ispitească pe cei care nu au căzut. — The Spirit of Prophecy 4:474, 475.

Prin propriul său mod de acţiune, Satana a făurit un lanţ cu care va fi legat.... Toate fiinţele necăzute sunt acum unite în ceea ce priveşte caracterul neschimbător al Legii lui Dumnezeu. Ei susţin guvernarea Aceluia care, pentru a răscumpăra pe păcătos, nu a cruţat pe propriul Său Fiu. Legea Lui s-a dovedit a fi fără greş. Stăpânirea Lui prezintă siguranţă pentru totdeauna. — The Signs of the Times, 27 august, 1902.

Aici va fi căminul lui Satana şi al îngerilor săi răi timp de o mie de ani. Îngrădit pe pământ, el nu va avea acces la alte lumi, ca să ispitească şi să hărţuiască pe cei care nu au căzut niciodată. În acest sens este el legat. — The Great Controversy, 659.

Am auzit strigăte de biruinţă, pornind de la îngeri şi de la sfinţii mântuiţi, care răsunau ca zece mii de instrumente muzicale, pentru că nu avea să mai fie nimeni chinuit sau ispitit de Satana şi pentru că [282] locuitorii celorlalte lumi au fost eliberaţi de prezenţa şi ispitirile lui. — Early Writings, 290. [283]

Capitolul 21 — Lucrarea îngerilor în veşnicia cea măreaţă

Când ajungem în ceruri

Am văzut un număr foarte mare de îngeri aducând din cetate coroane minunate — o coroană pentru fiecare sfânt, cu numele lui scris pe ea. Când Isus a cerut să fie aduse coroanele, îngerii I le-au prezentat şi, cu mâna Lui dreaptă, scumpul Isus a aşezat coroanele pe capetele sfinţilor. În acelaşi fel, îngerii au adus harpele şi Isus le-a prezentat, de asemenea, sfinţilor. Îngerii însărcinaţi cu aceasta au dat mai întâi tonul, iar apoi toate glasurile s-au unit în laudă plină de recunoştinţă şi bucurie şi fiecare mână atingea cu dibăcie corzile harpelor, răsunând astfel o muzică melodioasă, în acorduri desăvârşite şi ample. Apoi, L-am văzut pe Isus conducând mulţimea răscumpărată spre poarta cetăţii. El a apucat poarta şi a dat-o în lături în balamalele sale strălucitoare şi a poruncit neamurilor care au păzit adevărul să intre. — Early Writings, 288.

De pe buzele Împăratului slavei, binecuvântarea va veni asupra urechilor lor ca cea mai dulce muzică: „Veniţi, binecuvântaţii Tatălui Meu de moşteniţi Împărăţia care v-a fost pregătită de la întemeierea lumii”. Astfel, cei mântuiţi vor fi bineveniţi în locaşurile pe care Isus le pregăteşte pentru ei. Acolo ei nu vor mai fi dispreţuiţii pământului, ci aceia care, cu ajutor [284] divin, şi-au format caractere desăvârşite. Fiecare tendinţă spre păcat, fiecare nedesăvârşire a fost îndepărtată prin sângele lui Hristos; le este atribuită desăvârşirea şi strălucirea slavei Sale, întrecând cu mult lumina soarelui în strălucirea lui de la miezul zilei. Iar frumuseţea morală, desăvârşirea caracterului Său, străluceşte prin ei, depăşind cu mult, ca valoare, această splendoare exterioară. Ei sunt fără vină în faţa marelui tron alb, împărtăşind demnitatea şi privilegiile îngerilor. — The Watchman, 31 martie, 1908.

Cei mântuiţi se vor întâlni şi îi vor recunoaşte pe cei care i-au condus către Mântuitorul cel preaslăvit. Ce conversaţii binecuvântate au cu aceste suflete! „Am fost păcătos” se va spune, „fără Dumnezeu şi fără nădejde în lume, iar tu ai venit la mine şi mi-ai atras atenţia la scumpul Mântuitor, ca unica mea nădejde....” Alţii vor spune: „Am fost păgân într-o ţară păgână. Tu ţi-ai lăsat prietenii şi căminul confortabil şi ai venit să mă înveţi cum să-L găsesc pe Isus şi să cred în El, ca singurul Dumnezeu adevărat. Mi-am aruncat idolii şi m-am închinat lui Dumnezeu, iar acum Îl privesc faţă către faţă. Sunt mântuit, mântuit pentru veşnicie, ca să-l privesc veşnic pe Acela pe care-L iubesc....”

Alţii îşi vor exprima mulţumirea faţă de cei care i-au hrănit pe cei flămânzi şi i-au îmbrăcat pe cei goi. „Când disperarea mi-a cuprins sufletul în necredinţă, Domnul te-a trimis la mine”, spun aceştia, „să-mi rosteşti cuvinte de nădejde şi mângâiere. Mi-ai adus hrană pentru nevoile mele fizice şi mi-ai deschis Cuvântul lui Dumnezeu, făcându-mă conştient de nevoile mele spirituale. M-ai tratat ca pe un frate. Ai simţit împreună cu mine în necazurile [285] mele, mi-ai alinat sufletul rănit şi zdrobit, ca să pot prinde mâna lui Hristos, care era întinsă spre mine spre a mă salva. În neştiinţa mea, m-ai învăţat cu răbdare că am un Tată în ceruri, care îmi poartă de grijă. Mi-ai citit preţioasele făgăduinţe din Cuvântul lui Dumnezeu. Mi-ai inspirat credinţa că El mă va mântui. Inima mea a fost înduioşată, supusă, zdrobită, în timp ce contemplam sacrificiul pe care Hristos l-a făcut pentru mine.... Mă aflu aici, mântuit, mântuit pentru veşnicie, ca să trăiesc veşnic în prezenţa Sa şi să-I aduc laude, pentru că şi-a dat viaţa pentru mine.”

Ce bucurie va fi când aceşti răscumpăraţi îi vor întâlni şi saluta pe cei care au simţit o povară pe suflet pentru ei! — The Review and Herald, 5 ianuarie, 1905.

Dacă Îl primesc pe Hristos şi cred în El, ei [tinerii] vor fi aduşi într-o relaţie strânsă cu Dumnezeu. El le dă putere să devină copii ai lui Dumnezeu, să se asocieze cu cei mai înalţi demnitari ai Împărăţiei cerurilor, să fie alături de Gabriel, împreună cu heruvimi şi serafimi, îngeri şi arhangheli. „şi mi-a arătat un râu cu apa vieţii, limpede ca cristalul, care ieşea din scaunul de domnie al lui Dumnezeu şi al Mielului. În mijlocul pieţii cetăţii, şi pe cele două maluri ale râului, era pomul vieţii, rodind douăsprezece feluri de rod şi dând rod în fiecare lună; şi frunzele lui slujesc la vindecarea neamurilor. Nu va mai fi nimic vrednic de blestem acolo. Scaunul de domnie al lui Dumnezeu şi al Mielului vor fi în ea. Robii Lui Îi vor sluji. Ei vor vedea faţa Lui şi Numele Lui va fi pe frunţile lor. Acolo nu va fi noapte. Şi nu vor avea trebuinţă nici de lampă, nici de lumina soarelui, pentru că Domnul Dumnezeu îi va lumina. Şi vor împărăţi în vecii vecilor.” — Spalding and Magan Collection, 52. [286]

Doar atunci când vom vedea providenţa lui Dumnezeu în lumina veşniciei vom putea pricepe cât de mult datorăm grijii şi intervenţiei îngerilor Săi. Fiinţele cereşti au avut un rol activ în privinţa oamenilor. — Education, 304.

În viaţa viitoare, vom înţelege lucruri care aici ne-au nedumerit mult. Vom deveni conştienţi ce ajutor puternic am avut şi în ce fel îngerii lui Dumnezeu au fost însărcinaţi să ne apere atunci când am urmat sfatul Cuvântului lui Dumnezeu. — The Signs of the Times, 3 ianuarie, 1906.

În lumea viitoare, Hristos îi va conduce pe cei mântuiţi pe lângă râul vieţii şi îi va învăţa lecţiile minunate ale adevărului. El va desfăşura înaintea lor tainele naturii. Ei vor vedea că o mână puternică ţine lumile în mişcare. Vor vedea iscusinţa marelui Artist care a colorat florile de pe câmp şi vor învăţa despre planurile Tatălui îndurător, care trimite razele de lumină, iar împreună cu sfinţii îngeri, cei răscumpăraţi vor recunoaşte, prin cântece de laudă, iubirea fără margini a lui Dumnezeu pentru o lume nerecunoscătoare. Atunci se va înţelege că „Dumnezeu a iubit atât de mult lumea, că a dat pe singurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viaţă veşnică” — The Review and Herald, 3 ianuarie, 1907.

Ei [moştenitorii harului] au o relaţie şi mai sacră cu Dumnezeu decât îngerii care nu au căzut niciodată. — Testimonies for the Church 5:740.

Prin puterea dragostei Sale, prin ascultare, omul căzut, [287] un vierme în ţărână, trebuie să fie transformat, astfel ca să poată fi potrivit spre a deveni un membru al familiei cereşti, având drept companie, în veacurile veşnice, pe Dumnezeu, Hristos şi sfinţii îngeri. Cerurile vor triumfa, căci locurile vacante, create prin căderea lui Satana şi a oştirii sale, vor fi completate de cei mântuiţi ai Domnului. — The Upward Look, 61.

Dumnezeu l-a creat pe om spre slava Sa, pentru ca, după încercare şi probă, familia omenească să poată deveni una cu familia cerească. Planul lui Dumnezeu a fost acela de a repopula cerul cu oameni, dacă aceştia se vor dovedi ascultători de fiecare cuvânt al Său. Adam trebuia să fie încercat spre a se vedea dacă va fi ascultător, ca îngerii credincioşi, sau neascultător. — The S.D.A. Bible Commentary 1:1082.

Dragostea şi simpatia pe care Însuşi Dumnezeu le-a sădit în suflet îşi vor găsi acolo exercitarea cea mai curată şi cea mai plăcută. Comuniunea curată cu fiinţele sfinte, viaţa socială armonioasă, cu îngerii binecuvântaţi şi cu cei credincioşi din toate veacurile, care şi-au spălat hainele şi le-au albit în sângele Mielului, legăturile sfinte care unesc laolaltă întreaga familie din cer şi de pe pământ (Efeseni 3, 15) — toate contribuie la fericirea celor răscumpăraţi. — The Great Controversy, 677.

Judecata din timpul Mileniului

În timpul celor o mie de ani dintre prima şi a doua înviere, va avea loc judecata celor nelegiuiţi. Daniel spune că atunci când a venit Cel Îmbătrânit de zile, „judecata a fost dată sfinţilor Celui Preaînalt”. [288]

În acest timp, cei neprihăniţi domnesc ca regi şi preoţi pentru Dumnezeu. Ioan spune în Apocalipsa: „Am văzut nişte scaune de domnie şi pe cei ce şedeau pe ele şi li s-a dat judecata”. „Ei vor fi preoţi ai lui Dumnezeu şi ai lui Hristos şi vor domni împreună cu El o mie de ani”. În acest timp, aşa cum a prezis Pavel, „sfinţii vor judeca lumea”. Împreună cu Hristos îi vor judeca pe nelegiuiţi, comparând faptele lor cu cartea de referinţă — Biblia — şi hotărând fiecare caz după faptele făcute când au fost în trup. Şi Satana împreună cu îngerii lui cei răi sunt judecaţi de către Hristos şi poporul Său. — The Southern Watchman, March 14, 1905.

A treia venire a lui Hristos

La încheierea celor o mie de ani, Hristos Se întoarce din nou pe pământ. El este însoţit de oastea celor mântuiţi şi înconjurat de un alai de îngeri. În timp ce coboară într-o maiestate înfricoşătoare, El porunceşte morţilor nelegiuiţi să învieze pentru a-şi primi pedeapsa. Ei ies afară, o oştire puternică, nenumărată, ca nisipul mării. Ce contrast faţă de aceia care au înviat la prima înviere! Cei neprihăniţi au fost îmbrăcaţi cu tinereţe şi frumuseţe nemuritoare. Cei nelegiuiţi poartă urmele bolii şi ale morţii.

Fiecare ochi din mulţimea cea mare se întoarce pentru a vedea slava lui Dumnezeu. Într-un glas, oştile nelegiuiţilor exclamă: „Binecuvântat este Cel ce vine în Numele Domnului!” Nu iubirea faţă de Isus este cea care le inspiră această declaraţie. Puterea adevărului face ca buzele lor să rostească, fără voia lor, aceste cuvinte. Cei nelegiuiţi ies din morminte cu aceeaşi ură faţă de Isus şi cu acelaşi spirit de rebeliune cu care au intrat. Ei nu mai [289] au un alt timp de har la dispoziţie, când să-şi corecteze defectele din viaţa lor trecută. Nimic nu s-ar mai câştiga cu aceasta. O viaţă întreagă de neascultare nu le-a înmuiat inimile. O a doua ocazie, dacă le-ar fi dată, ar fi folosită ca şi prima, călcând în picioare cerinţele lui Dumnezeu şi răzvrătindu-se împotriva Lui.

Hristos coboară pe Muntele Măslinilor, de unde S-a înălţat după învierea Sa şi unde îngerii au repetat făgăduinţa revenirii

Sale. Profetul spune: „Atunci va veni Domnul, Dumnezeul meu şi toţi sfinţii împreună cu El! Picioarele Lui vor sta în ziua aceea pe Muntele Măslinilor, care este în faţa Ierusalimului, spre răsărit; Muntele Măslinilor se va despica la mijloc şi se va face o vale foarte mare. Şi Domnul va fi Împărat peste tot pământul. În ziua aceea, Domnul va fi singurul Domn şi Numele Lui va fi singurul Nume” Zaharia 14, 5.4.9 — The Great Controversy, 662, 663.

Apoi, am privit în sus şi am văzut cetatea cea frumoasă şi măreaţă, având douăsprezece temelii, douăsprezece porţi, câte trei de fiecare parte şi un înger la fiecare poartă. Am strigat: Cetatea! Cetatea cea mare! Vine de la Dumnezeu din ceruri! şi aceasta a coborât în toată splendoarea şi slava ei strălucitoare şi s-a aşezat pe câmpia pe care Isus a pregătit-o pentru ea. — Spiritual Gifts 1:213.

Acum Satana se pregăteşte pentru o ultimă luptă pentru supremaţie. Cât timp a fost lipsit de puterea lui şi întrerupt din lucrarea lui de amăgire, prinţul răului s-a simţit nenorocit şi descurajat; dar când morţii nelegiuiţi înviază şi vede acele mulţimi uriaşe de partea lui, speranţele lui reînvie şi se hotărăşte [290] să nu renunţe la lupta cea mare.... Cei nelegiuiţi sunt prizonierii lui Satana.... Ei sunt gata să primească sugestiile lui şi să îndeplinească poruncile lui. Dar, consecvent vicleniei lui de la început, el nu vrea să fie recunoscut ca fiind Satana. El pretinde a fi prinţul care este proprietarul de drept al lumii şi a cărui moştenire i-a fost răpită pe nedrept. El se prezintă supuşilor lui amăgiţi, ca salvator, asigurându-i că puterea lui a fost cea care i-a scos din morminte şi că este pe punctul de a-i scăpa de cea mai crudă tiranie.... El le propune să-i conducă împotriva taberei sfinţilor şi să pună stăpânire pe cetatea lui Dumnezeu....

În gloata aceea mare sunt mulţi din generaţia celor cu viaţă lungă, care au trăit înainte de potop.... Sunt împăraţi şi generali care au cucerit popoare, viteji care n-au pierdut nici o bătălie.... Satana se consultă cu îngerii lui şi apoi cu aceşti împăraţi cuceritori şi oameni puternici. Ei privesc puterea şi numărul acelora care sunt de partea lor şi declară că armata din cetate este mică în comparaţie cu a lor şi că poate fi biruită. Ei fac planuri să pună stăpânire pe bogăţiile şi pe slava Noului Ierusalim. Toţi încep de îndată să se pregătească de luptă. Meşteri pricepuţi făuresc echipament de război. Conducători militari, renumiţi pentru succesele lor, rânduiesc gloate de luptători în companii şi divizii.

În cele din urmă, se dă ordinul de înaintare, şi oştile fără număr pornesc.... Satana, cel mai puternic dintre luptători, conduce avangarda, iar îngerii lui îşi unesc forţele pentru această luptă finală. — The Great Controversy, 663, 664. [291]

Hristos apare acum din nou în faţa vrăjmaşilor Săi. Cu mult deasupra cetăţii, pe o temelie de aur lustruit, se află un tron înalt şi ridicat sus. Pe acest tron stă Fiul lui Dumnezeu, iar în jur sunt supuşii Împărăţiei Sale. — The Great Controversy, 665.

În prezenţa locuitorilor pământului şi ai cerului, adunaţi, are loc încoronarea finală a Fiului lui Dumnezeu....

El [Satana] a văzut coroana pusă pe capul lui Hristos de un înger cu o statură înaltă şi cu o prezenţă maiestuoasă şi ştie că poziţia înălţată a acestui înger ar fi putut fi a lui. — The Great Controversy, 666, 669.

Ultima judecată

Acum, investit cu maiestate şi putere supremă, Împăratul împăraţilor pronunţă sentinţa faţă de cei răzvrătiţi împotriva guvernării Sale şi aduce la îndeplinire dreptatea pentru aceia care au călcat Legea Sa şi au prigonit pe poporul Său....

De îndată ce cărţile cu rapoarte sunt deschise şi ochiul lui Isus priveşte asupra nelegiuiţilor, ei devin conştienţi de fiecare păcat pe care l-au comis vreodată. Ei văd exact locul unde picioarele lor s-au depărtat de pe calea curăţiei şi a sfinţeniei şi cât de departe i-a dus mândria şi răzvrătirea în călcarea Legii lui Dumnezeu....

Deasupra tronului este descoperită crucea; şi, ca o privelişte panoramică, apar scenele ispitirii şi căderii lui Adam, împreună cu etapele succesive din planul cel mare de mântuire. Naşterea umilă a Mântuitorului; primii Săi ani de sărăcie şi ascultare; botezul Său în Iordan; ... lucrarea Lui publică; ... trădarea Lui; ... Fiul [292] lui Dumnezeu adus în mijlocul veseliei în faţa lui Ana, judecat în palatul marelui preot, în sala de judecată a lui Pilat, înaintea lui Irod cel crud şi laş ... toate acestea sunt prezentate în culori vii.

Iar acum, în faţa mulţimii tremurânde, sunt dezvăluite scenele finale — răbdătorul Suferind mergând pe drumul spre Calvar. Prinţul cerului atârnând pe cruce....

Spectacolul îngrozitor se arată exact aşa cum a fost. Satana, îngerii lui şi supuşii lui nu se pot întoarce de la tabloul propriei lor lucrări. Fiecare îşi aminteşte partea pe care a înfăptuit-o. — The Great Controversy, 666, 667.

Va veni timpul când toţi vor trebui să stea înaintea îngerilor şi a oamenilor şi să fie descoperiţi în adevărata lor lumină. Aşa cum artistul reproduce pe placa lustruită trăsăturile chipului omenesc, caracterele lor au fost transpuse în cărţile din ceruri.... La judecată, fiecare om va fi descoperit aşa cum este, fie modelat după asemănarea divină, fie desfigurat de păcatele idolatre ale egoismului şi lăcomiei. — Manuscript Releases 17:288.

În ziua când fiecare va fi răsplătit după faptele sale, cum vor apărea călcătorii de Lege înaintea lor înşişi atunci când, pentru câteva clipe, li se va permite să vadă rapoartele vieţii lor aşa cum au ales ei să o trăiască....

În ziua judecăţii, oamenii vor vedea ce ar fi putut deveni ei prin puterea lui Hristos.... Ei au cunoscut cerinţele lui Dumnezeu, dar au refuzat să se conformeze condiţiilor expuse [293] în Cuvântul Său. A fost propria lor alegere să se asocieze cu demonii....

În ziua judecăţii, toate acestea vor fi deschise înaintea celor nepocăiţi. Scenă după scenă trece prin faţa lor. Cu tot atâta claritate ca lumina din miezul zilei, ei vor vedea ce ar fi putut fi, dacă ar fi colaborat cu Dumnezeu, în loc să I se opună. Tabloul nu poate fi însă schimbat.... Cazurile lor sunt hotărâte pentru totdeauna....

Iar îngerii decăzuţi, înzestraţi cu mai multă inteligenţă decât omul, îşi vor da seama ce au făcut prin folosirea puterilor lor, conducându-i pe oameni să aleagă minciuna şi înşelăciunea. — The Upward Look, 203.

A sosit însă timpul când rebeliunea trebuie să fie înfrântă până la urmă, iar istoria şi caracterul lui Satana să fie demascate. În ultimul său efort uriaş de a-L detrona pe Hristos, de a distruge pe poporul Său şi de a pune stăpânire pe cetatea lui Dumnezeu, arhiamăgitorul a fost demascat definitiv. Aceia care s-au unit cu el văd înfrângerea totală a cauzei lui. Urmaşii lui Hristos şi îngerii credincioşi văd întinderea vastă a intrigilor lui împotriva guvernării lui Dumnezeu. El devine obiectul repulsiei generale.

Satana vede că răscoala sa l-a făcut nevrednic pentru cer.... Acuzaţiile lui împotriva milei şi dreptăţii lui Dumnezeu sunt aduse acum la tăcere. Jignirea pe care a încercat să o arunce asupra lui Iehova rămâne în întregime asupra lui. Iar acum, Satana se pleacă şi mărturiseşte justeţea sentinţei date lui.... Toate întrebările cu privire la adevăr şi rătăcire în lupta cea lungă au fost acum explicate....

Cu toate că Satana a fost nevoit să recunoască dreptatea lui Dumnezeu şi să se plece înaintea supremaţiei lui Hristos, [294] caracterul lui rămâne neschimbat. Spiritul de răzvrătire izbucneşte iarăşi ca un torent puternic. Plin de furie, se hotărăşte să nu renunţe la lupta cea mare. A venit timpul pentru o luptă disperată, finală, împotriva Împăratului cerului. Se aruncă în mijlocul supuşilor lui şi încearcă să-i inspire cu propria lui furie, ridicându-i de îndată la luptă. Dar dintre toate milioanele nenumărate, pe care le-a amăgit la răscoală, nu este nici unul care să-i recunoască supremaţia. Puterea lui este la sfârşit.... Mânia lor se aprinde împotriva lui Satana şi a acelora care au fost agenţii lui de amăgire şi, într-o furie demonică, se întorc împotriva lor....

Cade foc de la Dumnezeu din cer. Pământul se crapă.... Flăcări nimicitoare izbucnesc din fiecare prăpastie deschisă.... A venit ziua care va arde ca un cuptor. Elementele sunt amestecate cu dogoarea mistuitoare, şi chiar pământul cu tot ce este pe el arde. Maleahi 4, 1; 2 Petru 3, 10. Suprafaţa pământului pare o masă topită — un lac de foc uriaş, în clocot....

Cei nelegiuiţi îşi primesc răsplata.... Unii sunt nimiciţi într-o clipă, în timp ce alţii suferă multe zile. Toţi sunt pedepsiţi „după faptele lor”. Păcatele celor drepţi fiind transferate asupra lui Satana, el trebuie să sufere nu numai pentru răzvrătirea lui proprie, ci şi pentru toate păcatele pe care i-a provocat pe sfinţi să le săvârşească. Pedeapsa lui este cu mult mai mare decât a acelora pe care i-a amăgit. După ce toţi cei care au căzut prin amăgirile lui au pierit, el încă mai trăieşte şi mai suferă. În flăcările nimicitoare, cei nelegiuiţi sunt nimiciţi. — The Great Controversy, 670-673. [295]

Printr-o viaţă de răzvrătire, Satana şi toţi cei ce se unesc cu el ajung în aşa măsură împotriva lui Dumnezeu, încât chiar prezenţa Lui ajunge să fie pentru ei un foc mistuitor. Slava Lui, care este iubire, îi va nimici. — The Desire of Ages, 764.

Întregul univers va fi martor la ceea ce înseamnă natura şi urmările păcatului. Iar distrugerea lui totală, care la început ar fi provocat îngerilor frică, iar lui Dumnezeu dezonoare, va îndreptăţi acum iubirea Sa şi-I va restabili onoarea în faţa universului fiinţelor care îşi găseau plăcerea să facă voia Sa şi în a căror inimă este Legea Sa. — The Great Controversy, 504.

Focul care îi consumă pe nelegiuiţi curăţă pământul. Orice urmă de blestem este îndepărtată. Nici un iad arzând veşnic nu va păstra înaintea celor răscumpăraţi consecinţele înfricoşătoare ale păcatului.

O singură amintire rămâne însă: Mântuitorul nostru va purta pentru veşnicie semnele răstignirii. Pe fruntea Sa rănită, pe coasta Sa, pe mâinile şi picioarele Sale, se vor păstra pe veci urmările lucrării pline de cruzime, înfăptuite de păcat. — The Great Controversy, 674.

Păcatul este un lucru tainic, inexplicabil. Nu există nici un motiv pentru existenţa sa; a căuta să-l explici înseamnă a căuta să găseşti o scuză pentru el, şi aceasta ar însemna să-l justifici. Păcatul a apărut într-un univers desăvârşit, un lucru care s-a arătat a fi de nescuzat şi extrem de păcătos. Motivul pentru iniţierea lui sau apariţia lui nu a fost explicat niciodată şi nici nu poate fi explicat vreodată, nici măcar în ultima mare zi, când se va aşeza judecata şi se vor deschide cărţile.... În acea zi, va fi vădit pentru toţi că nu există şi nu a existat niciodată vreo cauză pentru păcat. [296]

Când va fi rostită condamnarea finală a lui Satana, a îngerilor lui şi a tuturor oamenilor care i s-au alăturat, identificându-se cu el în călcarea Legii lui Dumnezeu, orice gură va fi închisă. Când oştile celor răzvrătiţi, începând de la rebelul cel mare până la ultimul călcător de lege, sunt întrebate de ce au călcat Legea lui Dumnezeu, ele vor rămâne fără glas. Nu vor putea da nici un răspuns, nici un motiv care să aibă o cât de mică greutate. — The Signs of the Times, 28 aprilie, 1890.

Locuitorii tuturor lumilor vor fi convinşi de dreptatea Legii în înfrângerea răzvrătirii şi eradicarea păcatului.... Înfăptuirea planului de mântuire descoperă, nu numai oamenilor, dar şi îngerilor, caracterul lui Dumnezeu, şi în decursul veacurilor veşnice, caracterul răutăcios al păcatului va fi înţeles prin preţul pe care l-au plătit Tatăl şi Fiul pentru răscumpărarea unui neam răzvrătit. În Hristos, Mielul junghiat de la întemeierea lumii, toate lumile vor privi semnele blestemului, iar îngerii şi oamenii deopotrivă vor aduce slavă şi glorie Mântuitorului prin care au fost susţinuţi ca să nu devină nişte răzvrătiţi.

Eficienţa crucii apără neamul răscumpărat de pericolul unei a doua căderi. Viaţa şi moartea lui Hristos scot la iveală, în mod efectiv, înşelăciunile lui Satana şi resping pretenţiile lui. Sacrificiul lui Hristos pentru o lume căzută îi atrage nu numai pe oameni, dar şi pe îngeri la El cu legăturile unei uniri indisolubile. Prin planul de mântuire, dreptatea şi mila lui Dumnezeu sunt pe deplin satisfăcute şi în toată veşnicia răzvrătirea nu va mai apărea niciodată, iar suferinţa nu va mai atinge niciodată universul lui Dumnezeu. — The Messenger, 7 iunie, 1893. [297]

Pământul reînnoit

Când Dumnezeu va curăţi la sfârşit pământul, acesta va fi ca un lac imens de foc. Aşa cum Dumnezeu a păstrat corabia în mijlocul învolburatului potop, deoarece ea avea în interiorul ei opt persoane, la fel El va păzi şi Noul Ierusalim, care îi are în interiorul lui pe cei credincioşi din toate veacurile.... Deşi întregul pământ, cu excepţia acelei porţiuni unde se află cetatea, va fi cuprins într-o mare de foc lichid, totuşi cetatea va fi apărată aşa cum a fost corabia, printr-o minune a puterii Celui Atotputernic. Aceasta rămâne nevătămată în mijlocul elementelor dezlănţuite. — Spiritual Gifts 3:87.

Noul Pământ şi moştenirea noastră veşnică

El [Moise] a văzut pământul purificat prin foc şi curăţat de orice urmă de păcat, orice urmă de blestem, reînnoit şi dat sfinţilor în posesie o dată pentru totdeauna. — Manuscript Releases 10:158.

Planul de mântuire nu va fi pe deplin înţeles nici chiar atunci când cei răscumpăraţi vor vedea aşa cum sunt văzuţi şi vor cunoaşte aşa cum sunt cunoscuţi; însă, de-a lungul veacurilor veşnice, adevărul se va descoperi continuu în faţa minţilor uimite şi încântate. — The Great Controversy, 651.

În planul de mântuire există înălţimi şi adâncimi pe care însăşi veşnicia nu le poate epuiza niciodată, minuni în care îngerii doresc să privească. Numai cei răscumpăraţi, dintre toate fiinţele create, au cunoscut prin propria lor experienţă lupta cu păcatul; ei au lucrat împreună cu Hristos şi, lucru pe care nici măcar îngerii nu-l puteau face, au fost părtaşi la suferinţele Lui; oare să [298] nu aducă ei mărturie în ceea priveşte ştiinţa mântuirii — despre ceea ce poate fi de valoare pentru fiinţele necăzute? — Education, 308.

Sunt taine în ceea ce priveşte planul de mântuire.... care constituie pentru îngerii cerului subiecte de continuă uimire.

Apostolul Petru, vorbind despre descoperirile date profeţilor cu privire la „suferinţele lui Hristos şi slava care va urma”, spune că acestea sunt lucruri „în care îngerii doresc să privească”. — Testimonies for the Church 5:702.

Mulţimea celor mântuiţi va colinda lume după lume, iar o mare parte din timpul lor va fi petrecut în cercetarea tainelor mântuirii. Şi pe tot parcursul veşniciei, acest subiect va fi continuu deschis minţii lor. — The Review and Herald, 9 martie, 1886.

Ştiinţa mântuirii este ştiinţa tuturor ştiinţelor; ştiinţa care constituie studiul îngerilor şi al tuturor inteligenţelor din lumile necăzute; ştiinţa care angajează atenţia Domnului şi Mântuitorului nostru; ştiinţa care pătrunde în planul izvorât din mintea Celui Infinit; ... ştiinţa care va constitui studiul celor mântuiţi ai lui Dumnezeu, de-a lungul veacurilor nesfârşite. — Education, 126.

Scopul minunat al harului lui Dumnezeu, taina iubirii răscumpărătoare, constituie subiectul pe care îngerii doresc să-l cunoască şi care va fi studiul lor de-a lungul veacurilor nesfârşite. Atât cei răscumpăraţi, cât şi fiinţele necăzute, vor descoperi în crucea lui Hristos ştiinţa şi cântecul lor. Se va vedea că slava ce [299] străluceşte pe faţa lui Isus este slava iubirii ce se jertfeşte pe sine. În lumina de la Calvar se va vedea că legea iubirii care renunţă la sine este legea vieţii pentru pământ şi cer, că iubirea care „nu caută folosul său” îşi are izvorul în inima lui Dumnezeu şi că în cel blând şi smerit se manifestă caracterul Aceluia care locuieşte în lumina de care nici un om nu se poate apropia. — The Desire of Ages, 19, 20.

Şi anii veşniciei, în desfăşurarea lor, vor aduce descoperiri mai bogate şi mai slăvite despre Dumnezeu şi despre Hristos. Pe măsură ce creşte cunoştinţa, creşte şi dragostea, respectul şi fericirea. Cu cât oamenii Îl vor cunoaşte mai mult pe Dumnezeu, cu atât va fi mai mare admiraţia lor faţă de caracterul Său. Când Isus deschide în faţa lor bogăţiile mântuirii şi realizările uimitoare în lupta cea mare cu Satana, inimile celor mântuiţi sunt cuprinse de o devoţiune şi mai arzătoare şi, cu o bucurie şi mai entuziastă, îşi ating harfele de aur şi atunci de zece mii de ori zece mii şi mii de mii de glasuri se unesc pentru a înălţa coruri puternice de laudă.

„Şi pe toate făpturile care sunt în cer, pe pământ, sub pământ, pe mare şi tot ce se află în aceste locuri, le-am auzit zicând: «A Celui ce şede pe scaunul de domnie şi a Mielului să fie lauda, cinstea, slava şi stăpânirea în vecii vecilor!»” Apocalipsa 5, 13.

Marea luptă a luat sfârşit. Păcatul şi păcătoşii nu mai există. Universul întreg este curat. O singură vibraţie de armonie şi de bucurie străbate prin creaţiunea cea imensă. De la Acela care a creat toate se revarsă viaţa, lumina şi fericirea prin domeniile spaţiului fără sfârşit. De la atomul cel minuscul şi până la luminile cele mari, toate lucrurile, însufleţite şi neînsufleţite, în frumuseţea [300] lor neumbrită şi în bucurie desăvârşită, declară că Dumnezeu este iubire. — The Great Controversy, 678.

Epilog

Tema mântuirii este un subiect în care îngerii doresc să privească; ea va fi ştiinţa şi cântecul celor răscumpăraţi de-a lungul veacurilor nesfârşite ale veşniciei. Nu este oare ea vrednică de atenţie şi studiu acum? — Bible Echo, January 1, 1888.

În timp ce [cercetătorul Bibliei] studiază şi meditează asupra temelor „în care îngerii doresc să privească” (1 Petru 1, 12), el se poate bucura de compania lor. El poate merge pe urmele paşilor divinului Învăţător şi să asculte cuvintele Lui ca atunci când El a vorbit de pe munte, câmpie sau mare. El poate trăi în această lume în atmosfera cerului, împărtăşind celor necăjiţi de pe acest pământ şi celor ispitiţi gânduri de nădejde şi dorinţa puternică după sfinţire; apropiindu-se el însuşi şi în părtăşie tot mai strânsă cu Cel Nevăzut, ca acela din vechime, care a umblat cu

Dumnezeu, apropiindu-se tot mai mult şi tot mai mult de pragul veşniciei, până ce porţile se vor deschide şi el va intra acolo. El nu se va mai simţi străin. Glasurile care îi vor spune bun venit sunt glasurile celor sfinţi care, nevăzuţi, au fost pe pământ însoţitorii lui — glasuri pe care aici el a învăţat să le distingă şi să le iubească. Acela care, prin intermediul Cuvântului lui Dumnezeu, a trăit în părtăşie cu cerul se va simţi acasă în compania cerului. — Education, 127.

Domnul doreşte ca noi să avem discernământul de a înţelege că aceste fiinţe puternice care vizitează lumea noastră au avut un rol activ în lucrarea pe care noi am considerat-o ca fiind a [301] noastră. Aceste fiinţe cereşti sunt îngeri slujitori şi adesea ei se deghizează în chip de fiinţe omeneşti. Ca străini, ei discută cu cei angajaţi în lucrarea lui Dumnezeu. Ei au fost călăuze, prin locuri singuratice, acelora care călătoreau în primejdie. În vasele azvârlite încoace şi încolo de furtună, îngeri cu chip omenesc au rostit cuvinte de încurajare pentru a domoli teama şi a inspira nădejde în ceasul primejdiei, iar călătorii au crezut că acela a fost dintre ei, o persoană cu care nu au mai vorbit înainte. — The Upward Look, 84.

Fiecare dintre cei răscumpăraţi va înţelege lucrarea îngerilor în propria lui viaţă. Îngerul care a fost păzitorul lui încă din fragedă pruncie; îngerul care a vegheat asupra paşilor lui şi l-a acoperit în ziua primejdiei; îngerul care a fost cu el în valea umbrei morţii, care a însemnat locul unde a trecut la odihnă, care a fost cel dintâi să-l întâmpine în dimineaţa învierii — cum va fi când va putea vorbi cu el şi va afla istoria intervenţiei divine în viaţa lui, a cooperării cereşti în fiecare faptă făcută pentru omenire! — Education, 305.

Să ne umplem inimile cu preţioasele făgăduinţe ale lui Dumnezeu, ca să putem rosti cuvinte care să constituie o mângâiere şi putere pentru alţii. Astfel, noi putem învăţa limba îngerilor cereşti care, dacă noi vom fi credincioşi, vor fi tovarăşii noştri în veacurile veşnice. — The Youth’s Instructor, 10 ianuarie, 1901.

În viaţa viitoare, noi vom înţelege lucruri care aici ne nedumiresc mult. Ne vom da seama ce ajutor puternic am avut şi în ce fel îngerii lui Dumnezeu au fost însărcinaţi să ne apere în timp ce noi urmam sfatul Cuvântului lui Dumnezeu. — In Heavenly Places, 257.

Fiecare dintre cei răscumpăraţi va înţelege lucrarea îngerilor în propria lui viaţă. Îngerul care a fost păzitorul lui încă din fragedă pruncie; îngerul care a vegheat asupra paşilor lui şi l-a acoperit în ziua primejdiei; îngerul care a fost cu el în valea umbrei morţii, care a însemnat locul unde a trecut la odihnă, care a fost cel dintâi să-l întâmpine în dimineaţa învierii — cum va fi când va [302] putea vorbi cu el şi va afla istoria intervenţiei divine în viaţa lui, a cooperării cereşti în fiecare faptă făcută pentru omenire! — Education, 305.

AY Apeal to Youth — Apel către tineri.

BE Bible Echo — Ecoul Bibliei.

Bible Echo and Signs of the Times Bible Echo and Signs of the Times — Ecoul Bibliei şi Semnele timpului.

CC Conflict and Courage, — Conflict şi curaj.

CH Counsels on Health, — Sfaturi pentru sănătate.

CG Child Guidance — Îndrumarea copilului.

COL Christ»s Object Lessons — Parabolele Domnului Hristos.

CW Counsels to Writers and Editors, — Sfaturi către scriitori şi editori.

DA The Desire of Ages — Hristos, Lumina lumii.

Ed Education, — Educaţie.

FE Fundamentals of Christian Education, — Fundamentele educaţiei creştine.

GC The Great Controversy, — Marea luptă.

GCB General Conference Bulletin — Buletinul Conferinţei Generale.

GW Gospel Workers — Lucrătorii evangheliei.

HL Healthful Living, — Vieţuire sănătoasă.

HP In Heavenly Places, — În locurile cereşti.

HR The Health Reformer — Reformatorul sănătăţii.

HS Historical Sketches of SDA Foreign Missions — Schiţe istorice despre misiunile străine ale Bisericii AZS.

LDE Last Day Events, — Evenimentele zilelor din urmă.

LP Sketches From the Life of Paul — Schiţe din viaţa lui Pavel.

LS Life Sketches — Schiţe din viaţă.

Mar Maranatha,

ML My Life Today, — Viaţa mea azi.

1MR Manuscript Releases, vol. 1 — Colecţia de manuscrise, vol. 1(2MR etc., pentru volumele următoare).

PK Prophets and Kings, — Profeţi şi regi.

PP Patriarchs and Prophets, — Patriarhi şi profeţi.

PrT The Present Truth — Adevărul prezent.

RH Review and Herald.

1SAT Sermons and Talks — Predici şi cuvântări, vol. 1 (2SAT, pentru vol. 2).

SC Steps to Christ, — Calea către Hristos.

SF Echo Southern Field Echo.

1SG Spiritual Gifts, vol. 1 — Daruri spirituale, vol. 1 (2SG etc., pentru vol. 2-4).

1SM Selected Messages, book 1 — Mărturii selectate, vol.1 (2SM etc., pentru vol. 2 şi 3).

1SP The Spirit of Prophecy, vol. 1 (2SP etc., pentru vol. 2-4).

SpTEd Special Testimonies on Education, — Mărturii speciale cu privire la educaţie.

SR The Story of Redemption, — Istoria mântuirii.

SSW The Sabath School Worker — Lucrătorul şcolii de Sabat.

ST The Signes of the Times — Semnele timpului.

SW The Southern Watchman.

1T Testimonies for the Church, vol. 1 — Mărturii pentru comunitate, vol. 1 (2T etc., pentru vol. 2-9).

TDG This day with God — Această zi cu Dumnezeu.

TM Testimonies to Ministers and Gospel Workers, — Mărturii pentru pastori şi lucrătorii evangheliei.

UL Upward Look — Privind în sus.