Istoria Mântuirii

Ellen G. White

Copyright © 2011, Ellen G. White Estate, Inc.

Cuprins

Informaţii despre această carte

Iubirea lui Dumnezeu triumfătoare în cele din urmă

Capitolul 1 — Căderea lui Lucifer

Capitolul 2 — Creaţiunea

Capitolul 3 — Consecinţele răzvrătirii

Capitolul 4 — Ispita şi căderea

Capitolul 5 — Planul de mântuire

Capitolul 6 — Cain, Abel şi jertfele lor

Capitolul 7 — Set şi Enoh

Capitolul 8 — Potopul

Capitolul 9 — Turnul Babel

Capitolul 10 — Avraam şi sămânţa făgăduită

Capitolul 11 — Căsătoria lui Isaac

Capitolul 12 — Iacov şi Esau

Capitolul 13 — Iacov şi îngerul

Capitolul 14 — Copiii lui Israel

Capitolul 15 — Manifestarea puterii lui Dumnezeu

Capitolul 16 — Eliberarea lui Israel din robie

Capitolul 17 — Călătoriile lui Israel

Capitolul 18 — Legea lui Dumnezeu

Capitolul 19 — Sanctuarul

Capitolul 20 — Iscoadele şi raportul lor

Capitolul 21 — Păcatul lui Moise

Capitolul 22 — Moartea lui Moise

Capitolul 23 — Intrarea în ţara făgăduită

Capitolul 24 — Chivotul lui Dumnezeu şi privilegiile israeliţilor

Capitolul 25 — Prima venire a Domnului Hristos

Capitolul 26 — Lucrarea Domnului Hristos

Capitolul 27 — Trădarea Domnului Hristos

Capitolul 28 — Judecarea Domnului Hristos

Capitolul 29 — Răstignirea Domnului Hristos

Capitolul 30 — Învierea Domnului Hristos

Capitolul 31 — Înălţarea Domnului Hristos

Capitolul 32 — Cincizecimea

Capitolul 33 — Vindecarea ologului

Capitolul 34 — Credincioşi lui Dumnezeu în vremuri de persecuţie

Capitolul 35 — Rânduiala Evangheliei

Capitolul 36 — Moartea lui Ştefan

Capitolul 37 — Convertirea lui Saul

Capitolul 38 — Începutul lucrării lui Pavel

Capitolul 39 — Lucrarea lui Petru

Capitolul 40 — Petru eliberat din închisoare

Capitolul 41 — În regiunile din jur

Capitolul 42 — Anii de lucrare ai lui Pavel

Capitolul 43 — Martirajul lui Pavel şi Petru

Capitolul 44 — Marea apostazie

Capitolul 45 — Taina fărădelegii

Capitolul 46 — Primii reformatori

Capitolul 47 — Luther şi marea reformă

Capitolul 48 — Înaintarea Reformei

Capitolul 49 — Nereuşita de a înainta

Capitolul 50 — Prima solie îngerească

Capitolul 51 — A doua solie îngerească

Capitolul 52 — Strigătul de la miezul nopţii

Capitolul 53 — Sanctuarul

Capitolul 54 — A treia solie îngerească

Capitolul 55 — O platformă neclintită

Capitolul 56 — Amăgirile lui Satana

Capitolul 57 — Spiritismul

Capitolul 58 — Marea strigare

Capitolul 59 — Închiderea harului

Capitolul 60 — Timpul strâmtorării lui Iacov

Capitolul 61 — Eliberarea sfinţilor

Capitolul 62 — Răsplata sfinţilor

Capitolul 63 — Mileniul

Capitolul 64 — A doua înviere

Capitolul 65 — Încoronarea lui Hristos

Capitolul 66 — Moartea a doua

Capitolul 67 — Noul pământ

Informaţii despre această carte

Prezentare generală

Această publicaţie ePub este oferită de către Ellen G. White Estate. Ea face parte dintr-o colecţie mai largă. Va rugăm să vizitaţi Ellen G. White Estate website pentru o listă completă a publicaţiilor disponibile.

Despre autor

Ellen G. White (1827-1915) este considerată ca fiind autorul american cu cele mai raspândite traduceri, lucrările ei fiind publicate în mai mult de 160 de limbi. Ea a scris mai mult de 100.000 de pagini, într-o varietate largă de subiecte spirituale şi practice. Calăuzită de Duhul Sfânt, ea l-a înălţat pe Isus şi a arătat către Biblie ca temelie a credinţei sale.

Mai multe link-uri

O scurtă bibliografie a lui Ellen G. White

Despre Ellen G. White Estate

Sfârşitul acordului licenţei de utilizator

Vizualizarea, imprimarea sau descărcarea acestei cărţi, va acorda doar o licenţă limitată, neexclusivă şi netransferabilă pentru utilizarea personală. Această licenţă nu permite republicarea, distribuţia, transferul, sublicenţa, vânzarea, pregătirea unor lucrări derivate, sau folosirea în alte scopuri. Orice utilizare neautorizată a acestei cărţi se va sfârşi prin anularea licenţei acordate prin prezenta.

Mai multe informaţii

Pentru informaţii suplimentare despre autor, editori, sau modul în care puteţi sprijini acest serviciu, vă rugam să contactaţi Ellen G. White Estate: mail@whiteestate.org. Suntem recunoscători pentru interesul şi impresiile dumneavoastră şi vă dorim binecuvântarea lui Dumnezeu în timp ce veţi citi.

Iubirea lui Dumnezeu triumfătoare în cele din urmă

„Istoria Mântuirii“, de înzestrata autoare Ellen G. White, este o carte scrisă pentru aceste timpuri. Evenimentele actuale lasă un semn de întrebare suspendat la orizont. Suntem noi o lume de fiinţe omeneşti chinuită, osândită la multe încercări şi îngrijorări, sau se va schimba în mai bine viziunea zilei de mâine?

Cei mai de frunte oameni politici şi de ştiinţă oferă ceva speranţă, dar vocile celor mai mulţi filozofi, oameni de stat şi feţe bisericeşti par să sune într-o cheie minoră.

Există undeva speranţă şi siguranţă? Da, pentru aceia care refuză să dispere şi care raţionează că Dumnezeu, cu siguranţă, trebuie să ştie despre situaţia grea a omenirii şi va acţiona în mod dramatic să schimbe cursul evenimentelor — pentru ei va fi o cale de ieşire. Dar cititorul acestui volum va găsi mai mult decât raţionament omenesc care să susţină vederea optimistă. Credinţa va izvorî în inima sa pe măsură ce citeşte această relatare clară şi plină de putere a luptelor înflăcărate ale omului împotriva puterilor întunecate ale răului. Naraţiunea este bazată pe tema biblică a conflictului de veacuri dintre forţele divine şi satanice pentru a stăpâni voinţa şi destinul omului. Aici este recapitulată istoria creării omului şi a căderii lui în păcat, precum şi a controlului demonic ce a inspirat războaie, a instigat crima, tragedia şi suferinţa universală. La baza cărţii stă mântuirea omului înfăptuită de Hristos pe cruce.

Fiecare pagină a acestei naraţiuni asigură pătrunderi [10]

în istorie, cu o înţelegere a adevăratei naturi a lucrurilor, rar încercate de vreun autor, cu excepţia scriitorilor Sfintelor Scripturi. „Istoria Mântuirii“ este o adevărată istorie a războiului — istoria lui Dumnezeu, a demonilor şi a omului în conflict. Ea culminează printr-un deznodământ triumfător, cu pace şi restaurare pentru toţi aceia care Îl urmează pe Isus Hristos, Împăratul împăraţilor care se întoarce victorios pe pământ.

Compilatorii acestui volum au extras selecţiuni din patru cărţi scrise anterior de Ellen G. White pe această temă impresionantă. Aceste pasaje au fost aranjate în ordine cronologică. Naraţiunea cuprinde întreaga durată a existenţei umane şi asigură cele mai cuprinzătoare şi relevante capitole ale acestui subiect.

Timpul este preţios. Este pe sfârşite. Veşnicia ne cheamă pe toţi. Cititorul acestei cărţi va descoperi că viitorul este luminos. Dumnezeu şi forţele dreptăţii vor câştiga biruinţa finală.

Editorii

Capitolul 1 — Căderea lui Lucifer

Înainte de răzvrătirea lui în cer, Lucifer a fost un înger înălţat şi slăvit, următorul în rang după Fiul prea iubit al lui Dumnezeu. Înfăţişarea lui, ca şi a celorlalţi îngeri, era blândă şi exprima fericire. Fruntea lui era înaltă şi lată, arătând un intelect plin de putere. Înfăţişarea lui era perfectă, iar statura nobilă şi maiestuoasă. O lumină deosebită îi radia pe faţă şi strălucea în jurul lui, mai luminoasă şi mai frumoasă decât în jurul celorlalţi îngeri; totuşi Domnul Hristos, preţiosul Fiu al lui Dumnezeu, era superior întregii oştiri îngereşti. El era una cu Tatăl dinainte ca îngerii să fi fost creaţi. Lucifer era invidios pe Domnul Hristos şi treptat a preluat comanda care-I revenea numai lui Hristos.

Marele Creator a convocat întreaga oştire cerească pentru ca, în prezenţa tuturor îngerilor, să-I acorde onoare deosebită Fiului Său. Fiul a fost aşezat pe tron cu Tatăl şi mulţimea cerească a îngerilor sfinţi era adunată în jurul Lor. Tatăl a făcut cunoscut faptul că El Însuşi a rânduit ca Hristos, Fiul Său, să fie egal cu El aşa încât, oriunde era prezenţa Fiului, să fie ca şi propria Lui prezenţă. Cuvântul Fiului trebuia să fie ascultat la fel ca şi cuvântul Tatălui. El L-a investit pe Fiul Său cu autoritate să conducă oastea cerească. În mod deosebit Fiul trebuia să lucreze în unire cu Tatăl în planul de creaţiune a pământului [14] şi a fiecărei vieţuitoare care avea să existe pe pământ. Fiul avea să îndeplinească voia şi planurile Tatălui, dar fără a face nimic de unul singur. Voia Tatălui avea să fie împlinită în El.

Lucifer era invidios şi gelos pe Domnul Isus Hristos. Totuşi, atunci când toţi îngerii s-au plecat înaintea lui Isus ca să-I recunoască supremaţia, înalta autoritate şi dreptul de a conduce, Lucifer s-a plecat împreună cu ei, dar inima îi era plină de invidie şi ură. Hristos a fost luat în sfatul special al lui Dumnezeu ca să colaboreze la planurile Sale, în timp ce Lucifer nu le cunoştea. El nu înţelegea şi nici nu i-a fost permis să cunoască planurile lui Dumnezeu. Domnul Hristos, însă, a fost recunoscut ca suveran al cerului, iar puterea şi autoritatea Sa trebuia să fie aceleaşi cu ale lui Dumnezeu Însuşi. Lucifer credea că el era un favorit în cer, printre îngeri. El a fost mult înălţat, dar aceasta nu l-a făcut să aducă recunoştinţă şi laudă Creatorului său. El aspira la înălţimea lui Dumnezeu Însuşi. S-a încrezut în poziţia lui înaltă. Ştia că era onorat de îngeri. Avea de îndeplinit o misiune deosebită. El fusese lângă Marele Creator, iar razele nesfârşite de lumină glorioasă care Îl învăluiau pe Dumnezeul cel veşnic străluceau în mod special asupra lui. El se gândea la felul în care îngerii îi ascultau ordinele cu plăcere şi promptitudine. Nu erau oare veşmintele lui strălucitoare şi frumoase? De ce ar trebui ca Hristos să fie onorat astfel înaintea lui?

Lucifer a părăsit prezenţa imediată a Tatălui, nemulţumit şi plin de invidie împotriva Domnului Hristos. Ascunzându-şi planurile adevărate, el a adunat oastea îngerilor. Începu să vorbească, iar subiectul era chiar el. Ca unul mâhnit, el a subliniat preferinţa pe care Dumnezeu I-o acordase lui Isus, neglijându-l pe el. Le-a spus îngerilor că toată dulcea libertate de care se bucuraseră era pe sfârşite. Căci nu a fost oare desemnat [15] un conducător peste ei căruia trebuia de-acum să-i dea în mod slugarnic onoare? Le-a spus că i-a chemat laolaltă să-i asigure că el nu se va mai supune acestei violări a drepturilor lui şi ale lor; că niciodată nu se va mai pleca în faţa lui Hristos; că va lua asupra lui onoarea ce ar fi trebuit să-i fie conferită şi va fi comandantul tuturor acelora care se vor supune să-l urmeze şi să asculte de vocea lui.

A fost dispută printre îngeri. Lucifer şi simpatizanţii lui se luptau să reformeze conducerea lui Dumnezeu. Ei erau nemulţumiţi şi nefericiţi pentru că nu puteau să privească în înţelepciunea Lui de nepătruns ca să-I descopere planurile cu privire la înălţarea şi înzestrarea Fiului Său cu o aşa putere şi suveranitate. Ei s-au răzvrătit împotriva autorităţii Fiului.

Îngerii care erau loiali şi sinceri au căutat să îl împace pe acest înger puternic şi răzvrătit cu voinţa Creatorului lui. Ei au îndreptăţit acţiunea lui Dumnezeu de a acorda onoare Domnului Hristos şi, cu argumente puternice, căutau să-l convingă pe Lucifer că el nu avea mai puţină onoare acum decât înainte ca Tatăl să declare cinstea pe care o oferise Fiului Său. Ei au arătat cu claritate că Hristos era Fiul lui Dumnezeu, existând împreună cu Tatăl înainte ca îngerii să fi fost creaţi, că El stătuse întotdeauna la dreapta lui Dumnezeu, că autoritatea Lui blândă şi iubitoare nu fusese pusă la îndoială niciodată până atunci şi că El nu dăduse niciodată decât porunci pe care oastea cerească se bucura să le împlinească. Ei au insistat asupra faptului că onoarea pe care o primise Hristos de la Tatăl, în prezenţa îngerilor, n-a ştirbit cu nimic onoarea pe care o primise Lucifer până atunci. Îngerii au plâns. Au căutat cu îngrijorare să-l facă să renunţe la planul lui rău şi să se supună [16] Creatorului lor, pentru că înainte era numai pace şi armonie şi ce ar fi putut da naştere acestei voci răzvrătite şi nesupuse?

Lucifer a refuzat să asculte. Apoi s-a îndepărtat de îngerii loiali şi sinceri, pe care i-a numit sclavi. Aceşti îngeri, credincioşi lui Dumnezeu, au rămas uimiţi văzând cum Lucifer avea succes în efortul lui de a stârni revoltă. El le-a promis o guvernare nouă, mai bună decât cea pe care o aveau acum, şi în care totul va fi libertate. Foarte mulţi şi-au făcut cunoscut planul de a-l accepta pe Lucifer drept conducător şi comandant suprem al lor. Văzând că propunerile i-au fost primite cu succes, el se măgulea că i-ar avea pe toţi îngerii de partea lui şi că ar fi egal cu Însuşi Dumnezeu, iar vocea lui autoritară va fi auzită comandând întreaga oaste a cerului. Din nou îngerii loiali l-au avertizat şi i-au arătat care vor fi, cu siguranţă, consecinţele dacă el persistă în această hotărâre; că Acela care i-a putut crea pe îngeri putea, prin tăria Lui, şi să le răstoarne întreaga autoritate şi, ca un semn, să le pedepsească îndrăzneala şi răzvrătirea lor teribilă. Să te gândeşti că un înger s-ar opune Legii lui Dumnezeu care era la fel de sacră ca şi El Însuşi! I-au avertizat pe îngerii rebeli să-şi închidă urechile la argumentele înşelătoare ale lui Lucifer. L-au sfătuit, pe el şi pe toţi aceia pe care îi influenţeze, să meargă la Dumnezeu şi să-şi mărturisească greşeala de a fi admis un gând ce punea la îndoială autoritatea Sa.

Mulţi dintre simpatizanţii lui Lucifer erau înclinaţi să asculte sfatul îngerilor credincioşi, să se pocăiască de nemulţumirea lor şi să fie primiţi din nou în încrederea deplină a Tatălui şi a Fiului Său iubit. Atunci marele răzvrătit a declarat că el cunoştea Legea lui Dumnezeu şi că, dacă s-ar supune în ascultare servilă, onoarea i-ar fi luată. Nu i-ar mai fi încredinţată misiunea lui înaltă. Le-a spus [17] că merseseră deja prea departe ca să se mai întoarcă şi că el va înfrunta consecinţele, căci niciodată n-ar mai vrea să se plece într-o închinare de sclav înaintea Fiului lui Dumnezeu; că Dumnezeu nu i-ar ierta şi că acum ei trebuie să-şi apere libertatea şi să-şi obţină prin forţă poziţia şi autoritatea care nu le-au fost acordate de bună voie. [Aşa s-a întâmplat că Lucifer, „purtătorul de lumină“, cel care s-a împărtăşit de slava lui Dumnezeu şi era prezent la tronul Tatălui, prin păcat a devenit Satana, „adversarul“ — Patriarhi şi Profeţi, p 40.]

Îngerii credincioşi au alergat în grabă la Fiul lui Dumnezeu şi I-au făcut cunoscut ceea ce se întâmpla printre îngeri. Ei L-au găsit pe Tatăl consultându-Se cu Fiul Său prea iubit ca să stabilească mijloacele prin care să înlăture pentru totdeauna autoritatea asumată de Satana, pentru cel mai mare bine al îngerilor credincioşi. Marele Dumnezeu ar fi putut să-l arunce dintr-o dată pe acest arhiamăgitor afară din cer, dar nu acesta era scopul Său. El avea să-i acorde rebelului şansa să-şi măsoare puterea şi tăria cu Fiul Său iubit şi cu îngerii credincioşi Lui. În această luptă, fiecare înger va alege de partea cui va fi şi acest lucru va fi cunoscut de toţi. A permite vreunuia dintre aceia care s-au unit cu Satana în răzvrătirea lui să mai locuiască în cer n-ar fi prezentat siguranţă. Ei învăţaseră lecţia răzvrătirii veritabile împotriva Legii de neschimbat a lui Dumnezeu, iar acest lucru era incurabil. Dacă Dumnezeu Şi-ar fi manifestat puterea ca să-l pedepsească pe acest conducător răzvrătit, îngerii necredincioşi nu s-ar fi dat pe faţă. De aceea, Dumnezeu a folosit altă cale pentru a-Şi manifesta în mod distinct dreptatea şi judecata înaintea întregii oştiri cereşti.

Război în cer

Era cea mai mare crimă să te răzvrăteşti împotriva conducerii lui Dumnezeu. Tot cerul părea în agitaţie. Îngerii erau organizaţi în companii, fiecare divizie având un înger comandant în fruntea ei. Satana [18] lupta împotriva Legii lui Dumnezeu din cauza ambiţiei de a se înălţa pe sine şi pentru că nu voia să se supună autorităţii Fiului lui Dumnezeu, Marele Comandant al cerului.

Întreaga oaste cerească a fost convocată să apară înaintea Tatălui, pentru ca fiecare caz să fie hotărât. Cu neruşinare, Satana şi-a exprimat nemulţumirea că Hristos este privilegiat faţă de el. S-a ridicat plin de mândrie şi a insistat că el ar trebui să fie egal cu Dumnezeu, să participe la consfătuiri cu Tatăl şi să-I înţeleagă planurile. Dumnezeu l-a informat pe Satana că numai Fiului Său I-ar descoperi planurile Sale secrete şi a cerut ca întreaga familie din cer, chiar şi Satana, să-I dea ascultare absolută şi necondiţionată; dar el (Satana) s-a dovedit nedemn de un loc în cer. Satana a arătat apoi, jubilând, către simpatizanţii lui care cuprindeau aproape jumătate din toţi îngerii şi a exclamat: „Aceştia sunt alături de mine! Îi vei alunga şi pe ei şi vei face un gol aşa de mare în cer?“ Apoi el a declarat că era pregătit să se împotrivească autorităţii Domnului Hristos şi să-şi apere locul din cer prin forţă — putere împotriva puterii.

Îngerii cei buni au plâns la auzirea cuvintelor lui Satana şi a laudelor lui triumfătoare. Dumnezeu a declarat că răzvrătiţii n-ar trebui să mai rămână în cer. Poziţia lor înaltă şi fericită fusese deţinută sub condiţia ascultării de Legea pe care o dăduse Dumnezeu pentru a guverna înalta clasă a fiinţelor inteligente. Nu fusese însă prevăzută nici o clauză pentru salvarea acelora care s-ar aventura să-I încalce Legea. Satana a devenit îndrăzneţ în rebeliunea lui şi şi-a exprimat dispreţul faţă de Legea Creatorului său. Nu putea s-o suporte. El a pretins că îngerii nu aveau nevoie de Lege, ci că trebuie lăsaţi liberi să-şi urmeze propria voinţă, care i-ar conduce întotdeauna în mod corect; că acea Lege era o restricţie a libertăţii lor şi că abolirea Legii [19] era un obiectiv măreţ al răzvrătirii lui. El credea că starea îngerilor necesita o îmbunătăţire. Nu în acelaşi fel gândea şi Dumnezeu, care făcuse Legile şi le înălţase la egalitate cu Sine Însuşi. Fericirea oştilor cereşti consta în ascultarea lor desăvârşită de Lege. Fiecare îşi avea lucrarea lui deosebită, ce-i fusese încredinţată, şi, până la revolta lui Satana, în cer fusese ordine perfectă şi activitate armonioasă.

Apoi a fost război în cer. Fiul lui Dumnezeu, prinţul cerului, împreună cu îngerii credincioşi Lui s-au angajat în luptă cu arhirebelul şi aceia care s-au unit cu el. Fiul lui Dumnezeu şi îngerii loiali au biruit, iar Satana şi simpatizanţii lui au fost alungaţi din cer. Toată oastea cerească L-a recunoscut şi adorat pe Dumnezeul dreptăţii. Nici o umbră de răzvrătire n-a mai fost lăsată în cer. Totul era plin de pace şi de armonie ca şi înainte. Îngerii din cer au plâns destinul celor care le fuseseră tovarăşi în fericire şi binecuvântare. Pierderea lor a fost simţită în cer.

Tatăl L-a consultat pe Fiul Său în legătură cu planul Lor de a-l crea pe om, care să locuiască pe pământ. Înainte de a-i oferi omului siguranţa veşnică, Dumnezeu urma să-l pună la probă pentru a-i încerca loialitatea. Dacă suporta testul prin care Dumnezeu a găsit cu cale să-l încerce, omul ar fi fost în cele din urmă egal cu îngerii. El avea să beneficieze de favoarea lui Dumnezeu, să converseze cu îngerii şi ei cu el. Dumnezeu n-a găsit potrivit să-l aşeze pe om în afara puterii neascultării. [20]

Capitolul 2 — Creaţiunea

Tatăl şi Fiul S-au angajat în marea şi minunata lucrare la care se gândiseră, aceea de creare a lumii. Pământul a ieşit nespus de frumos din mâna Creatorului. Existau munţi, dealuri şi câmpii, cu râuri şi lacuri presărate printre ele. Pământul nu era o câmpie întinsă, ci monotonia peisajului era întreruptă de dealuri şi munţi, nu aşa de înalţi şi colţuroşi cum sunt acum, ci având o formă frumoasă şi simetrică. Nu se vedeau deloc stânci înalte şi golaşe, căci se aflau sub pământ, alcătuind un schelet al acestuia. Dealurile, munţii şi câmpiile frumoase erau împodobite cu plante, flori şi copaci înalţi şi maiestuoşi de toate speciile, cu mult mai înalţi şi mai frumoşi decât copacii de astăzi. Aerul era curat şi sănătos, iar pământul părea ca un palat nobil. Îngerii priveau şi se bucurau de lucrările frumoase şi minunate ale lui Dumnezeu.

După ce a fost creat pământul şi vieţuitoarele de pe el, Tatăl şi Fiul Şi-au îndeplinit planul, hotărât înainte de căderea lui Satana, de a face om după chipul şi asemănarea Lor. Ei lucraseră împreună la crearea pământului şi a fiecărei vieţuitoare de pe el. Apoi Dumnezeu a zis: „Să facem om după chipul şi [21] asemănarea Noastră.“ Când a ieşit din mâna Creatorului său, Adam era de o înălţime nobilă şi de o frumoasă simetrie. El era de mai bine de două ori mai înalt decât oamenii care trăiesc astăzi şi era bine proporţionat. Trăsăturile lui erau perfecte şi frumoase. Pielea nu-i era nici albă, nici palidă, ci rumenă, îmbujorată, strălucind de o bogată tentă de sănătate. Eva nu era la fel de înaltă ca Adam. Capul ei ajungea puţin deasupra umerilor lui. Ea era, de asemenea, nobilă, desăvârşită în simetrie şi foarte frumoasă.

Această pereche neprihănită nu purta veşminte artificiale. Ei erau îmbrăcaţi într-un veşmânt de lumină şi slavă, aşa cum poartă îngerii. Acest cerc de lumină îi învăluia atâta timp cât trăiau în ascultare de Dumnezeu. Deşi Dumnezeu făcuse totul de o frumuseţe desăvârşită şi se părea că nimic nu lipsea de pe pământ ca să-i facă fericiţi pe Adam şi Eva, totuşi El Şi-a manifestat marea Lui iubire plantând, special pentru ei, o grădină. O parte din timpul lor urma să fie ocupată, în mod plăcut, îngrijind grădina, iar o altă parte primind vizita îngerilor, ascultând învăţăturile lor şi meditând. Munca lor nu era obositoare, ci plăcută şi înviorătoare. Această grădină frumoasă urma să fie căminul lor.

În această grădină Domnul a aşezat toate soiurile de pomi pentru folosinţă şi pentru frumuseţe. Erau pomi încărcaţi cu fructe aromate, plăcute la vedere şi bune la gust, destinate de Dumnezeu să servească drept hrană perechii sfinte. Erau viţe frumoase care creşteau drept, cu încărcătura lor de fructe, care nu se aseamănă cu nimic din ce a văzut omul după cădere. Fructele erau foarte mari şi de diferite culori: unele erau aproape negre, altele mov, roşii, roz şi verde deschis. Această frumuseţe şi bogăţie [22] de fructe crescute pe ramurile viţei se numeau struguri. Chiar dacă nu erau sprijinite de vreun suport, viţele nu se târau pe pământ, dar greutatea roadelor le apleca mult. Munca plăcută a lui Adam şi a Evei era de a forma bolţi din ramurile viţei şi a le orienta în aşa fel încât să formeze locuinţe naturale din pomii frumoşi, cu frunzişul şi încărcătura lor de fructe aromate.

Pământul era îmbrăcat cu verdeaţă minunată în care creşteau din abundenţă miriade de flori parfumate, din orice specie şi de orice nuanţă. Totul era minunat şi aranjat cu gust. În mijlocul grădinii se afla pomul vieţii, care-i depăşea în splendoare pe toţi ceilalţi pomi. Fructele lui semănau cu nişte mere de aur şi argint şi trebuia să perpetueze nemurirea, iar frunzele sale aveau proprietăţi vindecătoare.

Adam şi Eva în Eden

Perechea sfântă era foarte fericită în Eden. Le-a fost dată stăpânire nelimitată asupra oricărei făpturi vii. Leul şi mielul se jucau în jurul lor în pace, fără să le facă vreun rău, şi dormeau la picioarele lor. Păsări de orice culoare şi penaj zburau printre pomi şi flori şi în jurul lui Adam şi al Evei, în timp ce cântecele lor cu tonuri delicate răsunau în acorduri dulci, aducând laude Creatorului.

Adam şi Eva erau fascinaţi de frumuseţile căminului lor din Eden. Erau încântaţi de păsărelele din jurul lor cu pene strălucitoare şi pline de graţie, care-şi ciripeau cântecele lor voioase. Perechea sfântă se unea cu ele şi-şi înălţau vocea în cântece armonioase de laudă, dragoste şi adorare la adresa Tatălui şi a Fiului Său scump, pentru dovezile de iubire care-i înconjurau. Ei recunoşteau ordinea şi armonia creaţiunii, ce vorbeau despre înţelepciunea şi cunoaşterea infinite. Descopereau [23] mereu noi frumuseţi şi străluciri ale căminului lor din Eden, ceea ce le umplea inimile cu iubire mai profundă şi aducea pe buzele lor expresii de recunoştinţă şi respect pentru Creatorul lor. [24]

Capitolul 3 — Consecinţele răzvrătirii

În mijlocul grădinii, lângă pomul vieţii, se afla pomul cunoştinţei binelui şi răului. Dumnezeu a destinat în mod special acest pom să fie angajamentul primilor noştri părinţi de ascultare, credinţă şi dragoste faţă de El. Domnul le-a poruncit să nu mănânce din el şi nici să nu-l atingă, ca să nu moară. Le-a spus că pot mânca după plăcere din toţi pomii din grădină, cu excepţia unuia din care, dacă vor mânca, vor muri negreşit.

Când Adam şi Eva au fost aşezaţi în frumoasa grădină aveau tot ce-şi puteau dori pentru fericirea lor. Dar, înainte de a le fi oferită siguranţa veşnică, Dumnezeu, în orânduirea Lui atotînţeleaptă, a ales să le testeze loialitatea. Ei aveau să se bucure de favoarea Lui şi să converseze cu El. Totuşi, El nu a aşezat răul în locuri inaccesibile pentru ei. Lui Satana i s-a permis să-i ispitească. Dacă suportau încercarea, aveau să se bucure veşnic de favoarea lui Dumnezeu şi a îngerilor cereşti.

Satana a rămas uimit de noua lui condiţie. Fericirea l-a părăsit. Se uita la îngerii care odată erau atât de fericiţi cu el, dar care au fost alungaţi din cer împreună cu el. Înainte de căderea lor, nici o umbră de nemulţumire nu le păta fericirea. Acum totul părea schimbat. Feţe ce reflectaseră chipul Făcătorului lor erau acum întunecate şi [25] deznădăjduite. Între ei era ceartă, neînţelegere şi amare acuzaţii reciproce. Înainte de răzvrătirea lor, aceste lucruri fuseseră necunoscute în ceruri. Satana vedea acum rezultatele teribile ale răzvrătirii sale. S-a înfiorat şi s-a temut să privească viitorul şi să se gândească la sfârşitul acestor lucruri.

Soseşte ceasul voioaselor cântări de laudă la adresa lui Dumnezeu şi a Fiului Său prea iubit. Satana era cel care conducea altădată corul. El dădea tonul, apoi întreaga oştire îngerească se unea cu el şi acordurile unei muzici glorioase răsunau în cer în cinstea lui Dumnezeu şi a iubitului Său Fiu. Dar acum, în loc de sunetele unei muzici melodioase, la urechile marelui conducător rebel ajungeau discordie şi cuvinte mânioase. Unde se află? Nu este totul un vis groaznic? Este închis afară din cer? Porţile cerului n-au să se mai deschidă niciodată ca să-l primească înăuntru? Ora de închinare se apropie, când îngeri strălucitori şi sfinţi se pleacă înaintea Tatălui. El nu se va mai uni cu ei în cântarea cerească. Nu se va mai pleca înaintea prezenţei veşnicului Dumnezeu, cu reverenţă şi teamă sfântă.

Dacă ar putea fi din nou curat, sincer şi credincios ar ceda cu bucurie la pretenţiile lui de autoritate. Dar era pierdut! Era dincolo de posibilitatea de a fi mântuit, din cauza răzvrătirii sale îngâmfate! Şi aceasta nu era totul; îi condusese şi pe alţii la răzvrătire şi la aceeaşi condiţie de a fi pierduţi împreună cu el. Aceştia erau îngeri, care nu se gândiseră niciodată să pună sub semnul întrebării voinţa Cerului sau să refuze a asculta de Legea lui Dumnezeu, până când Satana nu le-a pus în minte aceste lucruri, prezentând înaintea lor faptul că ar putea să se bucure de un bine mai mare şi de o libertate mai înaltă şi mai slăvită. Acesta a fost argumentul fals prin care îi înşelase. Asupra lui apăsa acum o responsabilitate de care ar fi fost bucuros să se elibereze.

Aceste spirite deveniseră violente din cauza speranţelor înşelate. În loc de un bine mai mare, [26] experimentau acum rezultatele triste ale neascultării şi nesocotirii Legii. Niciodată nu vor mai fi conduse aceste fiinţe nefericite de guvernarea blândă a Domnului Isus Hristos. Niciodată nu vor mai fi mişcaţi de dragostea profundă şi arzătoare, de pacea şi de bucuria cu care prezenţa Lui îi inspirase întotdeauna, pentru a se întoarce la El în ascultare voioasă, cu stimă şi reverenţă.

Satana caută restabilirea

Satana s-a cutremurat când şi-a privit lucrarea. Se afla singur, meditând la planurile lui trecute, prezente şi viitoare. Făptura lui puternică s-a scuturat ca din cauza furtunii. Tocmai trecea un înger din cer. El l-a chemat şi l-a rugat fierbinte să-i rânduiască o întrevedere cu Hristos. Acest lucru i-a fost acordat şi atunci el i-a spus Fiului lui Dumnezeu că se pocăia de rebeliunea lui şi că dorea să aibă din nou favoarea lui Dumnezeu. El voia să ocupe locul pe care Dumnezeu i-l stabilise mai înainte şi să se afle sub conducerea Lui înţeleaptă. Domnul Hristos a plâns durerea lui Satana, dar i-a spus ceea ce era în gândul lui Dumnezeu, că el nu mai putea fi primit în cer niciodată. Cerul nu trebuie pus în primejdie. Dacă el ar fi primit înapoi, întreg cerul ar fi mânjit, deoarece păcatul şi răzvrătirea au început cu el. Seminţele rebeliunii se aflau încă în el. Nu avea nici o scuză pentru răzvrătirea lui; şi nu se distrusese numai pe sine fără speranţă de reabilitare, ci şi oştiri de îngeri care ar fi fost fericiţi în cer, dacă ar fi rămas statornici. Legea lui Dumnezeu putea condamna, dar nu putea ierta.

El nu se căia de răzvrătirea lui pentru că vedea bunătatea lui Dumnezeu de care abuzase. Nu era posibil ca dragostea lui faţă de Dumnezeu să fi crescut atât de mult de la căderea lui încât să-l conducă la supunere de bună voie şi la ascultare voioasă de Legea Sa, pe care o dispreţuise. Cauzele întristării lui erau nefericirea pe care o simţea din cauza pierderii [27] luminii plăcute a cerului, simţământul vinovăţiei care-l apăsa şi dezamăgirea datorată neîmplinirii aşteptărilor lui. A fi comandant în afara cerului era cu totul diferit decât a avea această onoare în cer. Pierderea tuturor privilegiilor cerului părea prea greu de suportat. El dorea să le recâştige.

Această mare schimbare de poziţie nu îi crescuse dragostea faţă de Dumnezeu, nici faţă de Legea Lui înţeleaptă şi dreaptă. Când Satana s-a convins pe deplin că nu mai exista nici o posibilitate pentru reaşezarea lui în graţia divină, şi-a manifestat răutatea cu o ură şi mai mare şi cu o vehemenţă aprinsă.

Dumnezeu ştia că o răzvrătire aşa de hotărâtă nu va rămâne inactivă. Satana avea să inventeze mijloace pentru a-i necăji pe îngerii cereşti şi a arăta dispreţ faţă de autoritatea Sa. Pentru că nu putea obţine acces pe porţile cerului, avea să stea chiar la intrare, să-i tachineze pe îngeri şi să caute ceartă cu ei când intrau şi ieşeau. Avea să caute să distrugă fericirea lui Adam şi a Evei. Se va strădui să-i incite la revoltă, ştiind că aceasta ar produce durere în cer.

Complotul împotriva familiei omeneşti

Îngerii care îl urmaseră pe Satana îl căutau, iar el s-a ridicat şi, luându-şi o privire sfidătoare, i-a informat cu privire la planurile lui de a-l smulge pe nobilul Adam şi pe tovarăşa lui, Eva, din mâna lui Dumnezeu. Dacă i-ar putea ademeni cumva la neascultare, Dumnezeu ar asigura vreun mijloc prin care ei să poată fi iertaţi, iar atunci ar fi drept ca şi Satana şi îngerii lui să aibă parte de harul lui Dumnezeu. Dacă acest lucru nu se va realiza, ei s-ar putea uni cu Adam şi Eva, deoarece [28] odată ce aceştia ar călca Legea lui Dumnezeu, ar fi obiectele mâniei lui Dumnezeu, ca şi ei. Nelegiuirea i-ar plasa şi pe Adam şi Eva într-o stare de rebeliune, iar Satana şi îngerii lui s-ar putea uni cu ei, ar lua în stăpânire grădina Edenului şi ar păstra-o ca pe căminul lor. Ei credeau că, dacă ar putea obţine acces la pomul vieţii din mijlocul grădinii, tăria lor ar fi egală cu cea a îngerilor sfinţi şi nici chiar Dumnezeu nu i-ar putea alunga.

Satana s-a consultat cu îngerii lui răi. Nu toţi s-au unit deodată pentru a se angaja în această lucrare riscantă şi teribilă. El le-a spus că nu-i va încredinţa nici unuia din ei săvârşirea acestei lucrări, deoarece credea că numai el are suficientă înţelepciune ca să ducă la îndeplinire o iniţiativă aşa de importantă. Dorea ca ei să se gândească la acest lucru, în timp ce el avea să se retragă să-şi completeze planurile. Satana a încercat să-i facă să creadă că aceasta era singura şi ultima lor speranţă. Dacă eşuau aici, toate planurile lor de a recâştiga şi stăpâni cerul sau o parte din creaţiunea lui Dumnezeu erau fără speranţă.

Satana s-a dus să-şi definitiveze planurile care să producă în modul cel mai sigur căderea lui Adam şi a Evei. Se temea că scopurile i-ar putea fi zădărnicite chiar dacă ar avea succes în a-i conduce pe Adam şi Eva la neascultare de porunca lui Dumnezeu, pentru a deveni astfel călcători ai Legii Sale, iar el n-ar câştiga nici un bine pentru sine, cazul lui nu s-ar îmbunătăţi cu nimic; vina i-ar fi încă şi mai mare.

Satana se cutremura la gândul de a cufunda perechea sfântă şi fericită în nenorocirea şi remuşcarea pe care el însuşi le îndura. Părea într-o stare de şovăială: ba era hotărât şi ferm, ba ezita şi oscila. Îngerii lui îşi căutau conducătorul, ca să-i spună hotărârea lor. Ei voiau să se unească [29] cu Satana în planurile lui, să poarte cu el responsabilitatea şi să fie părtaşi la consecinţe.

Satana şi-a alungat simţămintele de disperare şi slăbiciune şi, fiind conducătorul lor, s-a întărit ca să înfrunte situaţia şi să facă tot ce-i stătea în putere ca să sfideze autoritatea lui Dumnezeu şi a Fiului Său. Le-a făcut cunoscut planurile lui. Dacă ar veni cu îndrăzneală la Adam şi Eva şi s-ar plânge de Fiul iubit al lui Dumnezeu, ei nu l-ar asculta nici o clipă, ci ar fi pregătiţi pentru un asemenea atac. Dacă ar încerca să-i intimideze cu puterea lui, fiind până nu de mult un înger cu înaltă autoritate, n-ar realiza nimic. El a decis că viclenia şi înşelăciunea ar reuşi ceea ce n-ar putea să facă tăria şi forţa.

Adam şi Eva avertizaţi

Dumnezeu a adunat oştirea îngerească pentru a lua măsuri de prevenire a răului ameninţător. În sfatul cerului s-a hotărât ca îngerii să viziteze Edenul şi să-l avertizeze pe Adam că se afla în primejdie din partea vrăjmaşului. Doi îngeri s-au grăbit să-i viziteze pe primii noştri părinţi. Perechea sfântă i-a primit cu bucurie şi inocenţă, exprimându-şi mulţumirile pline de recunoştinţă faţă de Creatorul lor pentru felul în care îi înconjurase cu o aşa abundenţă a darurilor Sale. Totul era frumos şi atractiv ca să-i bucure şi toate lucrurile păreau în mod înţelept adaptate la nevoile lor. Mai presus de toate celelalte binecuvântări, însă, ei preţuiau tovărăşia Fiului lui Dumnezeu şi a îngerilor cereşti, pentru că le puteau povesti, la fiecare vizită, noile lor descoperiri despre frumuseţile naturii din plăcutul lor cămin, Edenul, şi aveau multe întrebări cu privire la lucrurile pe care nu le puteau înţelege limpede.

Cu bunăvoinţă şi dragoste, îngerii le-au dat informaţiile pe care le doreau. Le-au mai relatat şi [30] istoria tristă a răzvrătirii şi căderii lui Satana. Atunci ei le-au dat informaţii clare cu privire la faptul că pomul cunoştinţei a fost pus în grădină pentru a fi o garanţie a ascultării şi dragostei lor faţă de Dumnezeu; că starea înaltă şi fericită a îngerilor sfinţi avea să fie păstrată cu condiţia ascultării; că şi ei se aflau în aceeaşi situaţie: puteau să asculte de Legea lui Dumnezeu şi să fie nespus de fericiţi sau s-o calce şi să-şi piardă starea înaltă şi să fie cufundaţi într-o disperare fără margini.

Ei i-au spus lui Adam şi Evei că Dumnezeu nu-i constrânge să asculte, că El nu le-a luat puterea de a merge contrar voinţei Lui; că ei erau fiinţe morale, libere să asculte sau să nu asculte. Nu era decât o singură interdicţie pe care Dumnezeu văzuse potrivit s-o aşeze asupra lor. Dacă vor călca voia lui Dumnezeu, vor muri negreşit. Îngerii le-au povestit lui Adam şi Evei cum cel mai înălţat înger, următorul în rang după Domnul Hristos, a refuzat să asculte de Legea lui Dumnezeu, pe care El o stabilise ca să guverneze fiinţele cereşti; cum răzvrătirea lui provocase război în cer; cum răzvrătiţii au fost îndepărtaţi şi fiecare înger care se unise cu el în a se îndoi de autoritatea marelui Iehova a fost alungat din cer; şi cum acest vrăjmaş căzut era acum împotrivitorul a tot ceea ce privea interesele lui Dumnezeu şi ale Fiului Său iubit.

Ei le-au spus că Satana şi-a propus să le facă rău şi că era necesar ca ei să fie în gardă, căci puteau veni în contact cu inamicul căzut; acesta, însă, nu le putea face rău cât timp ei ascultau de porunca lui Dumnezeu, căci, dacă ar fi fost necesar, toţi îngeri din cer le-ar fi venit în ajutor ca să nu-i vatăme duşmanul în vreun fel. Dacă nu ascultau, însă, de porunca lui Dumnezeu, atunci Satana ar avea putere să-i necăjească, să-i încurce şi să-i tulbure. Dacă rămâneau statornici împotriva primelor aluzii ale [31] lui Satana, erau în tot atâta siguranţă ca şi îngerii cereşti. Dar, dacă se supuneau ispititorului, Acela care nu i-a cruţat pe îngerii înălţaţi nu i-ar fi cruţat nici pe ei. Ei trebuie să sufer>Apedeapsa păcatului lor deoarece Legea lui Dumnezeu este la fel de sacră ca şi El Însuşi, iar El cere ascultare fără rezerve de la toţi cei din cer şi de pe pământ.

Îngerii au avertizat-o pe Eva să nu se despartă de Adam în activitatea ei, deoarece ar putea fi adusă în contact cu acest vrăjmaş căzut. Despărţiţi ar fi fost într-o primejdie mai mare decât împreună. Îngerii i-au sfătuit să urmeze îndeaproape instrucţiunile pe care li le dăduse Dumnezeu în legătură cu pomul cunoştinţei, deoarece în ascultare desăvârşită se aflau în siguranţă şi atunci duşmanul nu avea putere să-i înşele. Dumnezeu nu i-a permis lui Satana să-i urmărească mereu cu ispite. El putea avea acces la ei numai la pomul cunoştinţei binelui şi răului.

Adam şi Eva i-au asigurat pe îngeri că nu vor călca niciodată porunca expresă a lui Dumnezeu, pentru că plăcerea lor cea mai mare era împlinirea voii Lui. Îngerii s-au unit cu Adam şi Eva în acordurile sfinte ale unei muzici armonioase, iar, pe măsură ce cântecele lor răsunau din Edenul fericit, Satana auzea sunetul melodiilor de adoraţie plină de bucurie pentru Tatăl şi Fiul. Invidia, ura şi duşmănia lui creşteau pe măsură ce asculta şi el şi-a exprimat faţă de urmaşii lui dorinţa puternică de a-i incita (pe Adam şi Eva) la neascultare şi a aduce îndată mânia lui Dumnezeu asupra lor, schimbându-le cântecele de laudă în ură şi blesteme la adresa Făcătorului lor. [32]

Capitolul 4 — Ispita şi căderea

Satana ia forma unui şarpe şi intră în Eden. Şarpele era o creatură frumoasă cu aripi, iar în timp ce zbura prin văzduh înfăţişarea lui era strălucitoare, semănând cu aurul lustruit. El nu mergea pe pământ, ci zbura din loc în loc şi mânca fructe ca şi omul. Satana a intrat în şarpe, şi-a ocupat locul în pomul cunoştinţei şi a început să mănânce în voie din fructe.

Eva, la început fără să-şi dea seama, lucrând s-a despărţit de soţul ei. Când a devenit conştientă de acest lucru, a simţit că ar putea exista un pericol, dar din nou a crezut că era în siguranţă, chiar dacă nu rămăsese aproape de soţul ei, şi că avea înţelepciune şi tărie să ştie dacă vine răul şi cum să-l întâmpine. Tocmai aceasta o avertizaseră îngerii să nu facă. Eva s-a pomenit privind îndelung, cu admiraţie şi curiozitate, la pomul interzis. A văzut că pomul era foarte plăcut şi se întreba de ce spusese Dumnezeu cu atâta hotărâre să nu mănânce din el şi să nu-l atingă. Acum era ocazia lui Satana. I s-a adresat ca şi cum era în stare să-i ghicească gândul: „Oare a zis Dumnezeu cu adevărat: «Să nu mâncaţi din toţi pomii din grădină?»“ În felul acesta, cu cuvinte dulci şi plăcute şi cu o voce muzicală i-a vorbit [33] el Evei. Ea a fost uimită să audă şarpele vorbind. El i-a preamărit frumuseţea şi farmecul deosebit, ceea ce nu a fost neplăcut pentru Eva. Dar era surprinsă, deoarece ştia că Dumnezeu nu-i dăduse şarpelui capacitatea de a vorbi.

Curiozitatea Evei a fost trezită. În loc să fugă de acolo, ea a stat să asculte un şarpe vorbind. Nu i-a trecut prin minte că ar putea fi acel duşman căzut, folosindu-se de şarpe ca de un medium. Satana era cel care vorbea, şi nu şarpele. Eva era ademenită, măgulită, orbită. Dacă ar fi întâlnit un personaj impresionant, având forma şi asemănarea îngerilor, ea ar fi fost în gardă. Totuşi acea voce străină ar fi trebuit s-o trimită lângă soţul ei, să-l întrebe pe el de ce un altul i se adresează ei în felul acesta liber. Dar ea a început o conversaţie cu şarpele şi i-a răspuns la întrebare: „Putem să mâncăm din rodul tuturor pomilor din grădină. Dar despre rodul pomului din mijlocul grădinii Dumnezeu a zis: «Să nu mâncaţi din el şi să nu vă atingeţi de el ca să nu muriţi»“ Şarpele i-a răspuns: „Hotărât, că nu veţi muri: pentru că Dumnezeu ştie că în ziua când veţi mânca din el vi se vor deschide ochii şi veţi fi ca Dumnezeu, cunoscând binele şi răul.“

Satana voia să-i transmită ideea că, mâncând din pomul interzis, ei ar primi un fel de cunoaştere nouă şi mai nobilă decât atinseseră până atunci. Aceasta a fost lucrarea lui specială, cu mare succes, încă de la cădere: să-i conducă pe oameni să cerceteze tainele celui Atotputernic, să nu fie satisfăcuţi cu ceea ce Dumnezeu le-a descoperit şi nici atenţi să asculte ce le-a poruncit. El ar vrea să-i ducă la neascultare de poruncile lui Dumnezeu şi apoi să-i facă să creadă că intră într-un minunat câmp de cunoaştere. Aceasta este pură închipuire şi o amăgire jalnică. [34]

Ei nu reuşesc să înţeleagă ce a poruncit Dumnezeu, nu ţin seamă de poruncile Sale clare şi aspiră la înţelepciune, independenţi de Dumnezeu, şi caută să înţeleagă ceea ce El a găsit potrivit să le refuze muritorilor. Sunt îmbărbătaţi de ideile lor despre progres şi fascinaţi de propria filozofie deşartă, dar bâjbâie printr-un întuneric ca de miez de noapte în locul luminii adevăratei cunoaşteri. Ei învaţă mereu, dar nu sunt niciodată în stare să ajungă la cunoaşterea adevărului.

Nu a fost voia lui Dumnezeu ca această pereche fără păcat să aibă vreo cunoaştere a răului. El le dăduse cu generozitate binele, dar a reţinut răul. Eva a crezut că vorbele şarpelui erau înţelepte şi a acceptat afirmaţia clară: „Hotărât, că nu veţi muri: pentru că Dumnezeu ştie că în ziua când veţi mânca din el, vi se vor deschide ochii şi veţi fi ca Dumnezeu, cunoscând binele şi răul“, făcându-L pe Dumnezeu mincinos. Satana a insinuat cu îndrăzneală că Dumnezeu îi înşelase nelăsându-i să obţină o cunoaştere mai înaltă şi să fie egali cu El. Dumnezeu a zis: „Dacă veţi mânca, veţi muri negreşit.“ Şarpele a zis: „Dacă veţi mânca, «hotărât, că nu veţi muri.»“

Ispititorul a asigurat-o pe Eva că, îndată ce va mânca din fruct, va primi o cunoştinţă nouă şi superioară care o va face egală cu Dumnezeu. I-a atras atenţia către el însuşi. A mâncat în voie din pom şi nu numai că l-a găsit ca fiind cu desăvârşire nevătămător, ci şi delicios şi înviorător. El i-a spus Evei că tocmai datorită proprietăţilor minunate ale acestuia de a da înţelepciune şi putere le interzisese Dumnezeu să mănânce din el sau chiar să-l atingă, deoarece El îi cunoştea calităţile minunate. Satana afirma că a obţinut puterea de a vorbi datorită faptului că mâncase din fructul pomului interzis lor. A dat de înţeles că Dumnezeu nu-şi va îndeplini cuvântul. Nu era decât o ameninţare [35] pentru a-i intimida şi a-i reţine de la un mare bine. Apoi i-a mai spus că ei n-ar putea muri. Nu mâncaseră ei din pomul vieţii, care perpetuează nemurirea? Dumnezeu îi înşela pentru a le refuza o stare mai înaltă de înzestrare şi o fericire mai mare. Ispititorul a cules un fruct şi i l-a dat Evei. Ea l-a luat în mână. El a spus: „Vi s-a interzis până şi să-l atingeţi, ca să nu muriţi.“ I-a spus că nu va păţi nici un rău şi nici nu va muri mâncând din fruct, după cum nu a păţit nimic atingându-l şi ţinându-l în mână. Eva a fost încurajată deoarece nu a simţit imediat semnele dezaprobării lui Dumnezeu. Ea găsea cuvintele ispititorului cu totul înţelepte şi corecte. A mâncat şi a fost încântată de fruct. Părea delicios pentru gustul ei şi şi-a închipuit că simţea efectele lui minunate.

Eva devine un ispititor

Atunci ea însăşi a cules din fructe, a mâncat şi şi-a imaginat că a simţit puterea înviorătoare a unei existenţe noi şi superioare ca rezultat al influenţei fructului interzis. Se afla într-o stare de excitare ciudată şi nefirească în timp ce îşi căuta soţul, cu mâinile încărcate cu fructe. I-a relatat cuvântarea înţeleaptă a şarpelui şi voia să-l conducă şi pe el, cât mai repede, la pomul cunoştinţei. I-a spus că ea mâncase din fructe şi, în loc să aibă vreun simţământ de moarte, a simţit o influenţă plăcută şi înviorătoare. Imediat ce nu a ascultat, Eva a devenit un agent puternic prin care s-a produs căderea soţului ei.

Am văzut o tristeţe aşternându-se pe faţa lui Adam. Părea speriat şi plin de uimire. În mintea lui părea că se duce o luptă. El i-a spus Evei [36] că era foarte sigur că acesta era duşmanul despre care fuseseră avertizaţi şi, dacă era aşa, ea trebuia să moară. Ea l-a asigurat că nu simţea nici un fel de efecte rele, ci mai degrabă o influenţă foarte plăcută, şi l-a rugat stăruitor să mănânce şi el.

Adam a înţeles foarte bine că tovarăşa lui încălcase singura interdicţie pusă asupra lor ca un test al credincioşiei şi dragostei. Eva se gândea că, dacă şarpele a spus că hotărât nu vor muri, cuvintele lui trebuie să fie adevărate, pentru că ea nu simţea semnele nemulţumirii lui Dumnezeu, ci o influenţă plăcută, aşa cum şi-a imaginat că simţeau îngerii.

Adam regreta că Eva plecase de lângă el, dar acum faptul era consumat. El trebuia să fie despărţit de ea, cea a cărei companie îi plăcuse atât de mult. Cum ar putea să accepte aceasta? Dragostea lui pentru Eva era puternică. Cu deznădejde cumplită, s-a hotărât să-i împărtăşească soarta. El se gândea că Eva era parte din el şi, dacă ea trebuie să moară, va muri şi el, pentru că nu putea suporta gândul despărţirii de ea. Îi lipsea credinţa în Creatorul lui binevoitor şi plin de milă. El nu s-a gândit că Dumnezeu, care îl modelase din ţărâna pământului, făcându-l o făptură vie şi frumoasă, şi o crease pe Eva să-i fie tovarăşă, putea s-o înlocuiască. Oare, totuşi, nu s-ar putea ca vorbele acestui şarpe înţelept să fie corecte? Eva se afla în faţa lui, la fel de plăcută şi de frumoasă şi, în aparenţă, la fel de nevinovată ca şi înainte de această faptă de neascultare. Ea exprima o dragoste mai mare şi mai înaltă faţă de el decât înainte de neascultarea ei, ca efect al fructelor pe care le mâncase. Nu a văzut în ea nici un semn al morţii. Ea îi vorbise despre influenţa fericită a fructelor şi despre dragostea ei fierbinte pentru el, iar Adam s-a hotărât să înfrunte consecinţele. A luat fructul, l-a mâncat repede, dar, ca şi Eva, n-a simţit imediat efectele lui nefaste.

Eva se crezuse capabilă să decidă între [37] bine şi rău. Speranţa măgulitoare de a intra într-o stare de cunoaştere superioară o făcuse să creadă că şarpele îi era un prieten deosebit, având un mare interes pentru fericirea ei. Dacă şi-ar fi căutat soţul şi ar fi relatat Făcătorului lor cuvintele şarpelui, ar fi fost imediat eliberaţi de ispita lui iscusită. Domnul n-a vrut ca ei să cerceteze rodul pomului cunoştinţei binelui şi răului, deoarece atunci ar fi fost expuşi lui Satana deghizat. El ştia că ei vor fi în deplină siguranţă dacă nu vor atinge fructul.

Libertatea omului de a alege

Dumnezeu i-a instruit pe primii noştri părinţi cu privire la pomul cunoştinţei şi ei erau informaţi pe deplin despre căderea lui Satana şi despre primejdia ascultării de sugestiile lui. Dumnezeu nu i-a lipsit de puterea de a mânca din fructul interzis. El i-a lăsat ca agenţi morali liberi, să-I creadă cuvântul, să-I asculte poruncile şi să trăiască, sau să-l creadă pe ispititor, să nu asculte şi să piară. Amândoi au mâncat, iar marea înţelepciune pe care au dobândit-o a fost cunoaşterea păcatului şi un simţământ de vinovăţie. Învelişul de lumină din jurul lor a dispărut curând, iar sub povara vinei şi a pierderii învelitorii lor divine i-a cuprins un tremur şi au încercat să-şi acopere trupul dezgolit.

Primii noştri părinţi au ales să creadă cuvintele unui şarpe, deşi el nu le dăduse nici o dovadă de iubire. El nu făcuse nimic pentru fericirea şi binele lor, în timp ce Dumnezeu le dăduse tot ce era bun ca hrană şi plăcut de privit. Oriunde se putea odihni ochiul era belşug şi frumuseţe; totuşi Eva a fost amăgită de şarpe să creadă că exista ceva interzis ce i-ar face înţelepţi, chiar ca Dumnezeu. În loc să creadă [38] şi să se încreadă în Dumnezeu, ea s-a îndoit în mod josnic de bunătatea Lui şi a apreciat cuvintele lui Satana.

După neascultarea lui, Adam şi-a imaginat la început că se simţea înălţat către o existenţă nouă şi superioară. Curând, însă, gândul nelegiuirii lui l-a îngrozit. Aerul care avusese o temperatură blândă şi constantă, părea că-i îngheaţă. Perechea vinovată avea un simţământ al păcatului. Simţeau o teamă de viitor, o senzaţie de lipsă şi o goliciune a sufletului. Iubirea dulce, pacea şi fericirea plină de mulţumire păreau că le fuseseră luate, iar în locul lor, o nevoie după ceva a venit asupra lor, cum nu mai experimentaseră niciodată. Atunci, pentru prima oară, atenţia le-a fost atrasă către exterior. Ei nu fuseseră îmbrăcaţi, ci învăluiţi în lumină, ca şi îngerii cereşti. Această lumină care-i înconjurase i-a părăsit. Pentru a-şi uşura simţământul de lipsă şi de goliciune pe care-l aveau, şi-au îndreptat atenţia spre a căuta o învelitoare pentru trupurile lor, căci cum ar fi putut apărea dezbrăcaţi în ochii lui Dumnezeu şi ai îngerilor?

Crima lor le stă acum înainte în adevărata ei lumină. Călcarea poruncii precise a lui Dumnezeu capătă un caracter mai clar. Adam condamna greşeala Evei de a pleca de lângă el şi de a fi înşelată de şarpe. Ei se măguleau că Dumnezeu, care le dăduse totul ca să-i facă fericiţi, ar putea să le scuze, totuşi, neascultarea, datorită marii lui iubiri faţă de ei şi că, în definitiv, pedeapsa lor nu va fi chiar aşa de înfricoşătoare.

Satana jubila datorită succesului lui. O ispitise pe femeie să nu aibă încredere în Dumnezeu, să-I pună înţelepciunea sub semnul întrebării şi să caute să-I pătrundă planurile atotînţelepte. Prin ea a provocat şi înfrângerea lui Adam care, ca urmare a dragostei pentru Eva, a nesocotit porunca lui Dumnezeu şi a căzut şi el. [39]

Vestea căderii omului s-a răspândit în cer şi toate harpele au tăcut. Îngerii şi-au aruncat coroanele de pe cap, cu tristeţe. Tot cerul era în agitaţie. Îngerii erau mâhniţi din cauza nerecunoştinţei josnice a omului faţă de binecuvântările bogate pe care i le asigurase Dumnezeu. S-a ţinut un sfat pentru a decide ce trebuia făcut cu perechea vinovată. Îngerii se temeau ca nu cumva aceştia să-şi întindă mâna să mănânce din pomul vieţii şi astfel să perpetueze o viaţă de păcat.

Domnul i-a vizitat pe Adam şi Eva şi le-a făcut cunoscut urmările neascultării lor. Când au auzit apropierea maiestuoasă a lui Dumnezeu, au căutat să se ascundă de privirea Lui cercetătoare, de care erau încântaţi pe timpul inocenţei şi sfinţeniei lor. „Dar Domnul Dumnezeu a chemat pe om şi i-a zis: «Unde eşti?» El a răspuns: «Ţi-am auzit glasul în grădină şi mi-a fost frică, pentru că eram gol, şi m-am ascuns.» Şi Domnul Dumnezeu a zis: «Cine ţi-a spus că eşti gol? Nu cumva ai mâncat din pomul din care îţi poruncisem să nu mănânci?»“ Domnul a pus această întrebare nu pentru că avea nevoie de informaţie, ci pentru ca perechea vinovată să înţeleagă ce se întâmplase. Cum ai devenit ruşinat şi fricos? Adam şi-a recunoscut nelegiuirea, nu pentru că se căia de neascultarea lui, ci pentru a arunca blamul asupra lui Dumnezeu. „Femeia pe care mi-ai dat-o să fie lângă mine mi-a dat din pom şi am mâncat.“ Eva a fost apoi întrebată: „Ce ai făcut?“ Ea a răspuns: „Şarpele m-a amăgit şi am mâncat din pom.“

Blestemul

Atunci Domnul s-a adresat şarpelui: „Fiindcă ai făcut lucrul acesta, blestemat eşti între toate vitele şi între toate fiarele de pe câmp; [40] în toate zilele vieţii tale să te târăşti pe pântece şi să mănânci ţărână.“ După cum fusese înălţat mai presus de fiarele câmpului, şarpele trebuia acum să fie coborât sub nivelul lor şi detestat de om, întrucât a fost agentul prin care a acţionat Satana. „Omului i-a zis: «Fiindcă ai ascultat de glasul nevestei tale şi ai mâncat din pomul despre care îţi poruncisem: să nu mănânci deloc din el, blestemat este acum pământul din pricina ta. Cu multă trudă să-ţi scoţi hrana din el în toate zilele vieţii tale; spini şi pălămidă să-ţi dea şi să mănânci iarba de pe câmp. În sudoarea feţei tale să-ţi mănânci pâinea până te vei întoarce în pământ.»“

Dumnezeu a blestemat pământul din cauza păcatului lor de a fi mâncat din pomul cunoştinţei şi a declarat: „Cu multă trudă să-ţi scoţi hrana din el în toate zilele vieţii tale.“ El le împărţise binele, dar le reţinuse răul. Acum El declară că ei vor mânca din el, adică, vor cunoaşte răul în toate zilele vieţii lor.

Din acel moment, omenirea avea să fie chinuită de ispitele lui Satana. Lui Adam i s-a hotărât trudă şi grijă continuă în locul muncii plăcute şi înveselitoare de care se bucurase până atunci. Ei trebuia să fie subiectul dezamăgirii, al întristării şi al durerii şi, în final, să ajungă la dezintegrare. Erau făcuţi din ţărâna pământului şi trebuia să se întoarcă în ţărână.

Au fost informaţi că trebuia să-şi piardă căminul din Eden. Se supuseseră înşelăciunii şi crezuseră cuvântul lui Satana că Dumnezeu ar fi minţit. Prin neascultarea lor i-au deschis lui Satana o cale de a câştiga acces mai uşor la ei şi nu mai era sigur ca ei să rămână în grădina Edenului, ca nu cumva, în starea lor păcătoasă, să aibă acces la pomul [41] vieţii şi să perpetueze o viaţă de păcat. Ei s-au rugat stăruitor să li se permită să rămână, cu toate că recunoşteau că îşi pierduseră dreptul la fericitul Eden. Au promis pentru viitor ascultare de Dumnezeu, fără rezerve. Au fost informaţi că, în căderea lor de la inocenţă la vinovăţie, n-au dobândit tărie, ci slăbiciune. Nu îşi păstraseră integritatea de când erau sfinţi, fericiţi şi nevinovaţi şi urmau să aibă mult mai puţină tărie de a rămâne credincioşi, având de acum o conştiinţă vinovată. Adam şi Eva au fost plini de cea mai tăioasă remuşcare şi chin sufletesc. Acum îşi dădeau seama că pedeapsa păcatului era moartea.

Nişte îngeri au fost însărcinaţi îndată să păzească drumul spre pomul vieţii. Planul studiat al lui Satana era ca Adam şi Eva să nu asculte de Dumnezeu, să primească dezaprobarea Lui şi apoi să mănânce din pomul vieţii, ca să poată perpetua o viaţă de păcat. Îngeri sfinţi, însă, au fost trimişi să le închidă calea spre pomul vieţii. În jurul acestor îngeri străluceau în fiecare direcţie raze ce păreau ca nişte săbii sclipitoare. [42]

Capitolul 5 — Planul de mântuire

Când s-a aflat că omul era pierdut, că acea lume pe care o crease Dumnezeu avea să fie umplută cu muritori osândiţi la nenorocire, boală şi moarte şi că nu exista nici o cale de scăpare pentru vinovat, cerul s-a umplut de mâhnire. Întreaga familie a lui Adam trebuie să moară. L-am văzut pe plăcutul Domn Isus cu o expresie de compasiune şi de tristeţe pe faţă. Curând L-am văzut apropiindu-Se de lumina nespus de strălucitoare care Îl înconjura pe Tatăl şi îngerul meu însoţitor mi-a spus că Ei se aflau într-o conversaţie tainică. Îngerii păreau cuprinşi de o nelinişte intensă, în timp ce Ei comunicau. De trei ori a fost învăluit Domnul Hristos de lumina din jurul Tatălui, iar a treia oară a ieşit de acolo şi persoana Lui putea fi văzută. Faţa îi era calmă, fără nici o dezorientare sau dubiu, şi iradia o bunătate şi un farmec ce nu pot fi exprimate în cuvinte.

Apoi le-a făcut cunoscut îngerilor faptul că se găsise o cale de scăpare pentru omul pierdut. Le-a spus că a stăruit pe lângă Tatăl Său, oferindu-Se să-Şi dea viaţa ca răscumpărare şi să ia asupra Lui sentinţa de moarte, pentru ca omul să poată găsi iertare prin El; ca, prin meritele sângelui Său şi prin ascultare de Legea lui Dumnezeu, omul să poată avea favoarea [43] lui Dumnezeu, să fie adus în frumoasa grădină şi să mănânce din rodul pomului vieţii.

Comandantul oştilor îngereşti nu le-a ascuns nimic, ci le-a descoperit Planul de Mântuire, dar la început îngerii nu s-au putut bucura. Isus le-a spus că va sta între mânia Tatălui Său şi omul vinovat, că va purta fărădelegea şi batjocura şi doar câţiva Îl vor primi ca fiind Fiul lui Dumnezeu. Aproape toţi Îl vor urî şi-L vor respinge. Îşi va părăsi toată slava din cer, va veni pe pământ ca om, Se va smeri ca un om, va cunoaşte, din proprie experienţă, diferitele ispite de care este asaltat omul, ca să ştie cum să-i ajute pe aceia care vor fi ispitiţi; iar în final, după ce misiunea Lui ca învăţător va fi îndeplinită, va fi dat în mâinile oamenilor şi va îndura aproape orice fel de cruzime şi suferinţă pe care le-ar putea produce Satana şi îngerii lui prin oamenii răi inspiraţi de el; va suferi cea mai crudă moarte, atârnat între cer şi pământ ca un păcătos vinovat; va îndura ceasuri îngrozitoare de agonie, la care nici îngerii nu vor putea privi, ci îşi vor acoperi feţele. El nu va suferi numai agonie fizică, ci şi mintală, care nici nu se poate compara cu suferinţa corpului. Greutatea păcatelor întregii lumi va apăsa asupra lui. El le-a spus îngerilor că va muri, va învia a treia zi şi Se va înălţa la Tatăl Său ca să mijlocească pentru omul îndărătnic şi vinovat.

Singura cale de mântuire posibilă

Îngerii s-au aruncat cu faţa la pământ înaintea Lui. Şi-au oferit vieţile lor. Isus le-a spus că prin moartea Lui îi va salva pe mulţi şi că viaţa unui înger nu poate plăti vina. Numai viaţa Sa ar putea fi [44] acceptată de Tatăl ca răscumpărare pentru om. Le-a mai spus că ei vor avea rolul de a fi cu El şi de a-L întări în diferite ocazii; că va lua natura căzută a omului şi că tăria Lui nu va fi nici măcar egală cu cea a îngerilor; că ei vor fi martorii umilirii şi marilor Lui suferinţe; că, văzând aceste lucruri precum şi ura oamenilor împotriva Lui, vor fi mişcaţi de cele mai profunde sentimente şi, datorită dragostei faţă de El, vor dori să-L salveze şi să-L elibereze din mâinile ucigaşilor Lui; dar că nu trebuie să intervină, pentru a nu împiedica nimic din cele ce vor vedea, şi că vor avea un rol la învierea Lui; că Planul de Mântuire a fost pus la punct şi că Tatăl Său l-a acceptat.

Cu o tristeţe sfântă, Isus i-a mângâiat şi îmbărbătat pe îngeri, informându-i că, pe viitor, aceia pe care îi va mântui vor fi cu El, că prin moartea Lui îi va răscumpăra pe mulţi şi-l va distruge pe cel care avea puterea morţii. Tatăl Său Îi va da împărăţia şi mărirea împărăţiei sub cerul întreg, iar El o va stăpâni în veci de veci. Satana şi păcătoşii vor fi distruşi, ca să nu mai tulbure vreodată cerul sau noul pământ purificat. Isus a rugat fierbinte oastea îngerească să fie împăcată cu planul pe care Tatăl Lui îl acceptase şi să se bucure că, prin moartea Sa, omul căzut putea iarăşi să obţină favoarea lui Dumnezeu şi să guste cerul.

Atunci o bucurie nespusă a umplut cerul. Oastea cerească a cântat un cântec de laudă şi adorare. Şi-au atins harpele şi au cântat o notă mai înaltă, pentru marea îndurare şi bunăvoinţă a Lui Dumnezeu, manifestate prin faptul că Îl dăduse pe Fiul Său iubit să moară pentru un neam de răzvrătiţi. Laudă şi adorare au fost revărsate pentru lepădarea şi sacrificiul de Sine dovedite de Domnul Isus; [45] pentru că a consimţit să părăsească sânul Tatălui Său, a ales o viaţă de suferinţă şi chin sufletesc şi o moarte ruşinoasă, pentru a da viaţă altora.

Îngerul a zis: „Credeţi că Tatăl L-a dat pe Fiul Său iubit fără zbucium? Nu, nu. Dumnezeul cerului a trecut chiar printr-o luptă între a-l lăsa pe omul vinovat să piară şi a-l da pe iubitul Lui Fiu să moară pentru el.“ Îngerii erau atât de interesaţi de salvarea omului, încât se puteau găsi printre ei unii care ar fi renunţat la slava lor şi şi-ar fi dat viaţa pentru omul muritor. Îngerul meu însoţitor mi-a spus: „Dar aceasta n-ar folosi la nimic. Nelegiuirea a fost prea mare ca viaţa unui înger să poată plăti preţul. Nimic altceva, ci numai moartea şi mijlocirea Fiului Său vor plăti vina şi-l vor salva pe omul pierdut din întristare şi nenorocire deznădăjduită.“

Îngerilor, însă, le-a fost încredinţată lucrarea de a urca şi a coborî cu balsam întăritor din slavă pentru a alina suferinţele Fiului lui Dumnezeu şi a-I sluji. Lucrarea lor avea să fie şi aceea de a-i păzi pe cei aflaţi sub har de îngerii răi şi de întunericul ţesut continuu în jurul lor de către Satana. Am văzut că era imposibil ca Dumnezeu să schimbe sau să modifice Legea Sa pentru a-l salva pe omul pierdut, muritor; de aceea a îngăduit ca prea iubitul Lui Fiu să moară pentru nelegiuirea omului.

Din nou, Satana şi îngerii lui s-au bucurat pentru că au putut, prin căderea omului, să-L coboare pe Fiul lui Dumnezeu din poziţia Lui înaltă. El le-a spus îngerilor lui că, atunci când Isus va lua natura omului căzut, Îl va birui şi va împiedica împlinirea Planului de Mântuire.

Mi s-a arătat cum fusese Satana odată, un înger fericit şi înălţat. Apoi mi s-a arătat cum era el acum. Încă mai are o statură regească. Trăsăturile îi mai sunt încă nobile, căci el [46] este un înger căzut. Expresia feţei lui, însă, este plină de nelinişte, grijă, nefericire, răutate, ură, neastâmpăr, înşelăciune şi orice rău. Am remarcat în special acea frunte care odată era aşa de nobilă: a început să se tragă îndărăt de la ochi. Am văzut că el s-a înclinat atât de mult spre rău, încât orice calitate bună s-a degradat şi s-a dezvoltat orice trăsătură rea. Ochii îi erau vicleni, şireţi şi cu o mare putere de pătrundere. Statura îi era mare, dar carnea atârna pe mâini şi pe faţă. Cum îl priveam, îşi sprijinea bărbia pe mâna stângă. Părea că se află în cugetare adâncă. Pe faţă avea un zâmbet care m-a făcut să tremur, aşa de plin era de răutate şi de şiretenie satanică. El zâmbeşte astfel când este sigur de victima lui, iar pe măsură ce o prinde în capcană, zâmbetul îi devine tot mai îngrozitor.

În umilinţă şi tristeţe de nedescris, Adam şi Eva au părăsit minunata grădină în care fuseseră atât de fericiţi până când au nesocotit porunca lui Dumnezeu. Atmosfera s-a schimbat. Nu mai era constantă ca înainte de păcat. Dumnezeu i-a îmbrăcat cu haine din piei, ca să-i protejeze de frigul şi de căldura la care erau expuşi.

Legea neschimbătoare a lui Dumnezeu

Tot cerul a jelit din cauza neascultării şi căderii lui Adam şi a Evei, care a atras mânia lui Dumnezeu asupra întregului neam omenesc. Comunicarea cu Dumnezeu le-a fost întreruptă, iar ei s-au cufundat în nenorocire fără speranţă. Legea lui Dumnezeu nu putea fi schimbată pentru a întâmpina nevoia omului, deoarece, în ordinea lui Dumnezeu, ea nu avea să-şi piardă nici puterea şi nici cea mai mică parte din cerinţele sale.

Îngerii lui Dumnezeu au fost însărcinaţi să viziteze perechea căzută şi să-i informeze că, deşi nu-şi mai puteau [47] păstra starea sfântă şi căminul din Eden, totuşi cazul lor nu era cu totul lipsit de speranţă. Li s-a spus că Fiul lui Dumnezeu care stătuse de vorbă cu ei în Eden, fusese mişcat de milă când le-a văzut condiţia deznădăjduită şi Se oferise de bună voie să ia asupra Sa pedeapsa cuvenită lor, să moară pentru ei, ca omul să poată totuşi trăi prin credinţa în ispăşirea pe care Hristos a propus s-o facă pentru el. Prin Domnul Hristos a fost deschisă o uşă de speranţă pentru ca omul, în ciuda marelui lui păcat, să nu fie sub stăpânirea absolută a lui Satana. Credinţa în meritele Fiului lui Dumnezeu avea să-l înalţe pe om astfel încât acesta să poată rezista şiretlicurilor lui Satana. I se va acorda un timp de probă în care, printr-o viaţă de pocăinţă şi de credinţă în răscumpărarea Fiului lui Dumnezeu, să poată fi mântuit din călcarea Legii Tatălui şi astfel să fie înălţat într-o poziţie unde eforturile lui de a păzi Legea să poată fi acceptate.

Îngerii le-au vorbit despre mâhnirea simţită în cer când s-a anunţat că ei călcaseră Legea lui Dumnezeu, fapt ce a făcut necesar ca Domnul Hristos să-Şi sacrifice viaţa Lui preţioasă.

Când Adam şi Eva şi-au dat seama cât de înaltă şi de sfântă era Legea lui Dumnezeu, a cărei nesocotire a necesitat un sacrificiu aşa de costisitor pentru a-i salva pe ei şi pe urmaşii lor de la distrugere totală, s-au rugat fierbinte ca mai degrabă să moară ei înşişi sau să fie lăsaţi, împreună cu urmaşii lor, să sufere pedeapsa păcatului lor, decât ca Fiul prea iubit al lui Dumnezeu să facă acest sacrificiu aşa de mare. Durerea lui Adam s-a intensificat. El a văzut că păcatele lui erau atât de mari, încât atrăgeau consecinţe înfricoşătoare. [48]

Comandantul onorat al cerului, cu care umblase şi vorbise în nevinovăţia lui sfântă, pe care îngerii Îl cinstesc şi căruia I se închină, va trebui oare să fie coborât din poziţia Sa înaltă ca să moară din cauza nelegiuirii lui?

Adam a fost informat că viaţa unui înger nu putea plăti preţul. Legea lui Iehova, temelia guvernării Sale în cer şi pe pământ, era la fel de sfântă ca şi Dumnezeu Însuşi; şi din acest motiv viaţa unui înger nu putea fi acceptată de Dumnezeu ca jertfă pentru încălcarea ei. Legea Sa este mai importantă în ochii Lui decât îngerii sfinţi din jurul tronului Său. Tatăl nu putea desfiinţa sau schimba nici un precept al Legii pentru a o aduce la nivelul condiţiei căzute a omului, dar Domnul Hristos, care în unire cu Tatăl îl crease pe om, putea face o ispăşire acceptată de Dumnezeu, dându-Şi viaţa ca jertfă şi suportând mânia Tatălui. Îngerii i-au făcut cunoscut lui Adam că, după cum păcatul lui adusese moartea şi nenorocirea, prin jertfa Domnului Isus Hristos aveau să fie aduse la lumină viaţa şi nemurirea.

O privire în viitor

Lui Adam i-au fost descoperite evenimente viitoare importante, de la excluderea lui din Eden la potop şi apoi până la prima venire a Domnului Hristos pe pământ. Dragostea pentru Adam şi urmaşii lui Îl va determina pe Fiul lui Dumnezeu să Se coboare până acolo încât să ia natura omenească şi în felul acesta, prin propria-I umilire, să-i înalţe pe toţi cei care vor crede în El. O asemenea jertfă avea suficientă valoare ca să salveze întreaga lume; dar numai câţiva se vor folosi de mântuirea adusă lor printr-un sacrificiu aşa de minunat. Cei mai mulţi nu vor fi de acord cu condiţiile ce li se cer pentru a fi părtaşi la măreaţa Lui salvare. Ei vor prefera păcatul şi călcarea Legii lui Dumnezeu, mai degrabă [49] decât pocăinţa, ascultarea şi dependenţa prin credinţă de meritele jertfei oferite. Această jertfă avea o valoare infinită, putând să-l facă pe omul care se va folosi de ea mai scump decât aurul, chiar mai scump decât aurul de Ofir.

Adam a fost purtat de-a lungul generaţiilor şi a văzut înmulţirea crimei, a vinei şi a degradării, din cauză că omul va ceda înclinaţiilor lui naturale puternice de a călca Legea sfântă a lui Dumnezeu. A văzut blestemul lui Dumnezeu apăsând tot mai greu asupra rasei umane, asupra turmelor şi asupra pământului, din cauza nelegiuirii neîntrerupte a omului. I s-a arătat că nedreptatea şi violenţa vor spori în mod constant; totuşi, în tot acest val de nefericire şi durere, întotdeauna vor fi câţiva care vor păstra cunoaşterea de Dumnezeu şi vor rămânea nepătaţi în mijlocul degenerării morale predominante. Adam a fost făcut să înţeleagă ce este păcatul: călcarea Legii. I s-a arătat că degenerarea morală, mintală şi fizică va veni asupra omenirii ca rezultat al nelegiuirii, până ce lumea se va umple de cu orice fel de nenorocire.

Zilele omului au fost scurtate din cauza propriului său păcat, care a constat în nesocotirea Legii celei drepte a lui Dumnezeu. În cele din urmă, omenirea s-a degradat aşa de mult, încât părea o rasă inferioară şi aproape fără valoare. În general nu erau în stare să aprecieze taina Calvarului, adevărurile măreţe şi înalte ale ispăşirii şi Planul de Mântuire, din cauza îngăduinţei faţă de gândirea firească. Totuşi, fără a ţine seama de slăbiciunile oamenilor şi de puterea lor scăzută mintală, morală şi fizică, Domnul Hristos, credincios scopului pentru care a părăsit cerul, continuă să fie interesat de cei slabi, depreciaţi şi degeneraţi şi-i invită să-şi ascundă în El slăbiciunea şi [50] marile lipsuri. Dacă vor veni la El, El va răspunde tuturor nevoilor lor.

Jertfa pentru păcat

Când Adam a adus o jertfă pentru păcat, potrivit cu învăţăturile speciale ale lui Dumnezeu, a fost pentru el cea mai dureroasă ceremonie. Mâna lui trebuia să se ridice pentru a lua viaţa pe care numai Dumnezeu o poate da şi să aducă o jertfă pentru păcat. Pentru prima oară a fost martorul morţii. În timp ce privea victima sângerândă, zvârcolindu-se în agonia morţii şi reprezentându-L pe Fiul lui Dumnezeu, trebuia să-L vadă, prin credinţă, pe Acela care avea să moară ca jertfă pentru om.

Această jertfă pentru păcat, stabilită de Dumnezeu, trebuia să-i amintească permanent lui Adam de vina sa şi de recunoaşterea cu pocăinţă a păcatului lui. Acest fapt, de a lua viaţa, i-a dat lui Adam o înţelegere mai profundă şi mai clară a nelegiuirii sale, pe care n-o putea ispăşi nimic altceva decât moartea Fiului scump al lui Dumnezeu. El a fost uimit de bunătatea infinită şi iubirea fără seamăn care erau dispuse să plătească un astfel de preţ pentru a-l salva pe vinovat. Când Adam ucidea victima nevinovată, i se părea că vărsa cu mâinile sale sângele Fiului lui Dumnezeu. Ştia că, dacă ar fi rămas credincios lui Dumnezeu şi Legii Lui sfinte, n-ar fi existat moarte pentru nici un animal sau om. Totuşi, în jertfa pentru păcat, ce arăta către jertfa măreaţă şi desăvârşită a Domnului Hristos, a apărut o stea de speranţă spre a lumina viitorul întunecat şi îngrozitor şi a-l elibera de sub deznădejdea şi ruina totală.

La început, capul fiecărei familii era considerat conducătorul şi preotul familiei. Mai târziu, când oamenii s-au înmulţit pe pământ, bărbaţi numiţi de Dumnezeu au îndeplinit acest serviciu solemn al aducerii jertfelor pentru popor. În mintea păcătoşilor, [51] sângele animalului jertfit trebuia să fie asociat cu sângele Fiului lui Dumnezeu. Moartea victimei avea să dovedească tuturor că plata păcatului este moartea. Prin actul jertfei, păcătosul îşi recunoştea vina şi îşi manifesta credinţa, privind înainte către sacrificiul măreţ şi desăvârşit al Domnului Hristos, pe care Îl reprezenta victima. Fără ispăşirea Fiului Său, Dumnezeu nu putea transmite omului binecuvântare sau salvare. Dumnezeu era gelos pentru onoarea Legii Sale. Călcarea ei a produs o despărţire înspăimântătoare între Dumnezeu şi om. Lui Adam, în starea lui de nevinovăţie, i s-a oferit comunicare directă, liberă şi plăcută cu Făcătorul lui. După nelegiuirea lui, însă, Dumnezeu a comunicat cu omul prin Hristos şi prin îngeri. [52]

Capitolul 6 — Cain, Abel şi jertfele lor

Cain şi Abel, fiii lui Adam, aveau caractere foarte diferite. Abel se temea de Dumnezeu. Cain nutrea sentimente de răzvrătire şi murmura împotriva lui Dumnezeu din cauza blestemului pronunţat împotriva lui Adam şi din cauză că şi pământul era blestemat datorită păcatului lui. Aceşti fraţi fuseseră învăţaţi cu privire la măsurile luate pentru salvarea omenirii. Li se cerea să îndeplinească un sistem de ascultare umilă, în care să-şi dovedească reverenţa faţă de Dumnezeu, credinţa şi dependenţa de Mântuitorul promis, prin sacrificarea mieilor întâi născuţi şi aducerea lor ca o solemnă ardere de tot înaintea lui Dumnezeu. Această jertfă îi făcea să-şi amintească mereu păcatul, precum şi pe Mântuitorul care avea să vină şi care trebuia să fie măreaţa jertfă pentru om.

Cain şi-a adus darul Domnului cu murmur şi necredinţă în inimă cu privire la Jertfa promisă. El nu era dispus să urmeze cu stricteţe planul de ascultare, să-şi procure un miel şi să-l ofere împreună cu roadele pământului. A luat numai din roade şi nu a ţinut seama de cerinţa lui Dumnezeu. Domnul îi făcuse cunoscut lui Adam că fără vărsare de sânge nu poate exista iertare a păcatului. Cain nu a fost meticulos, să aducă măcar cele mai bune roade. Abel şi-a avertizat fratele să nu vină înaintea Domnului [53] fără o jertfă de sânge. Cain, fiind cel mai mare, n-a vrut să-l asculte pe fratele lui. I-a dispreţuit sfatul şi şi-a adus jertfa cu îndoială şi murmur în ceea ce priveşte necesitatea ceremoniei. Iar Dumnezeu nu i-a acceptat-o.

Abel a adus din întâii născuţi ai turmei şi din grăsime, după cum poruncise Dumnezeu; cu deplină încredere în Mesia care avea să vină, şi cu veneraţie smerită, şi-a oferit jertfa. Dumnezeu i-a respectat darul. O lumină a fulgerat din cer şi a consumat jertfa lui Abel. Cain nu vede nici o manifestare ca dovadă a acceptării jertfei lui. Se mânie pe Domnul şi pe fratele lui. Dumnezeu binevoieşte să-i trimită un înger pentru a sta de vorbă cu el.

Îngerul îl întreabă despre motivul mâniei lui şi-i spune că, dacă face binele şi urmează instrucţiunile date de Dumnezeu, El îl va accepta şi-i va respecta jertfa. Dar, dacă nu se va supune cu umilinţă, dacă nu-L va crede şi nu-L va asculta, El nu-i poate accepta darul. Îngerul îi spune lui Cain că nu a fost nici o nedreptate sau părtinire din partea lui Dumnezeu, dar că nu i-a putut primi jertfa din cauza păcatului lui şi a neascultării de porunca Sa clară şi că, dacă va face binele, va fi primit de Dumnezeu, iar fratele lui va trebui să-l asculte şi el va lua conducerea pentru că era cel mai mare.

Însă chiar şi după ce a fost astfel instruit cu exactitate, Cain nu s-a pocăit. În loc să se condamne şi să se deteste pe sine pentru necredinţa lui, el încă se plânge de nedreptatea şi de părtinirea lui Dumnezeu. În gelozia şi ura lui, devine duşmanul lui Abel şi-l ocărăşte. Abel îi arată cu blândeţe fratelui său greşelile şi faptul că răul este în el. Cain, însă, îşi urăşte fratele din momentul în care Dumnezeu Îşi manifestă [54] dovezile acceptării faţă de acesta. Abel caută să-i potolească mânia vorbindu-i despre mila arătată de Dumnezeu faţă de părinţii lor, prin faptul că le-a salvat viaţa când ar fi putut să aducă pe dată moartea asupra lor. El îi spune lui Cain că Dumnezeu îi iubeşte, altfel nu L-ar fi dat pe Fiul Lui, sfânt şi nevinovat, să sufere mânia pe care merita s-o sufere omul pentru neascultarea lui.

Începutul morţii

În timp ce Abel justifică planul lui Dumnezeu, Cain se înfurie. Mânia lui creşte şi se aprinde împotriva lui Abel, până când îl omoară. Dumnezeu îl întreabă pe Cain despre fratele lui, iar el rosteşte o minciună: „Nu ştiu. Sunt eu păzitorul fratelui meu?“ Dumnezeu îl informează că îi cunoştea păcatul, îi cunoştea orice faptă, chiar şi gândurile inimii şi-i spune: „Sângele fratelui tău strigă din pământ la Mine. Acum blestemat eşti tu, izgonit din ogorul acesta care şi-a deschis gura ca să primească din mâna ta sângele fratelui tău. Când vei lucra pământul, nu-ţi va mai da bogăţia lui. Pribeag şi fugar vei fi pe pământ.“

La început, blestemul asupra pământului nu s-a simţit decât puţin; dar acum asupra lui apăsa un blestem dublu. Cain şi Abel reprezintă cele două categorii, drepţi şi nedrepţi, credincioşi şi necredincioşi, care există de la căderea omului până la a doua venire a lui Hristos. Cain, care şi-a omorât fratele, îi reprezintă pe cei răi care vor fi invidioşi pe cei neprihăniţi şi-i vor urî pentru că sunt mai buni decât ei. Vor fi geloşi pe ei, îi vor persecuta şi-i vor da la moarte, din cauză că faptele bune ale acestora le condamnă calea lor păcătoasă. [55]

Viaţa lui Adam a fost plină de întristare, umilinţă şi pocăinţă continuă. Pe măsură ce-i învăţa pe copiii şi nepoţii lui frica de Domnul, şi-a reproşat adesea cu amărăciune păcatul care adusese atâta nenorocire asupra urmaşilor lui. Când a părăsit frumosul Eden, gândul că trebuie să moară l-a cutremurat cu groază. El vedea moartea ca pe o calamitate înfricoşătoare. Pentru prima oară a făcut cunoştinţă cu realitatea grozavă a morţii în familia omenească prin chiar fiul său, Cain, care şi-a ucis fratele. Plină de cea mai amară remuşcare pentru propria-i nelegiuire, lipsit de fiul lui, Abel, şi privind la Cain ca fiind ucigaşul acestuia şi cunoscând blestemul lui Dumnezeu asupra lui, inima lui Adam a fost copleşită de durere. Cu cea mai mare asprime şi-a imputat prima fărădelege. El a implorat iertarea lui Dumnezeu prin Jertfa făgăduită. A simţit profund mânia lui Dumnezeu pentru crima lui comisă în Paradis. Mai târziu el a fost martorul corupţiei generale care, în final, L-a provocat pe Dumnezeu să-i distrugă pe locuitorii pământului printr-un potop. Sentinţa de moarte pronunţată asupra lui de către Creator i-a părut teribilă la început. După ce a trăit câteva sute de ani, însă, a văzut că Dumnezeu era drept şi milos ca să pună capăt unei vieţi nenorocite.

Când Adam a fost martorul primelor semne de degradare ale naturii, în căderea frunzelor şi în ofilirea florilor, a plâns mai mult decât îşi plâng oamenii de astăzi morţii. Florile ce se ofileau nu reprezentau o pricină de durere prea adâncă deoarece erau plăpânde şi delicate; dar ca pomii cei înalţi, falnici şi puternici să-şi lepede frunzele, să se descompună, prezenta înaintea lui dezintegrarea generală a frumoasei naturi pe care Dumnezeu o crease pentru fericirea omului.

El le-a zugrăvit copiilor şi nepoţilor lui, [56] până la a noua generaţie, trăsăturile desăvârşite ale căminului său din Eden, precum şi căderea lui cu rezultatele ei grozave şi povara de durere adusă asupra lui de ruptura din familie, ce dusese la moartea lui Abel. Le-a relatat suferinţele prin care îl trecuse Dumnezeu ca să-l înveţe necesitatea ascultării stricte de Legea Lui. Le-a declarat că păcatul, indiferent sub ce formă există, va fi pedepsit. I-a implorat să asculte de Dumnezeu, care-i va trata cu milă dacă Îl vor iubi şi se vor teme de El.

Îngerii au stat de vorbă cu Adam după căderea lui şi i-au spus despre Planul de Mântuire şi despre faptul că neamul omenesc nu se afla dincolo de posibilitatea salvării. Deşi între om şi Dumnezeu se produsese o despărţire îngrozitoare, totuşi a fost prevăzută jertfa Fiului Său iubit, prin care oamenii să poată fi mântuiţi. Dar singura lor speranţă era într-o viaţă de pocăinţă umilă şi de încredere în măsura luată. Toţi cei care Îl vor accepta în felul acesta pe Hristos, ca singurul lor Mântuitor, vor fi din nou aduşi în favoarea lui Dumnezeu prin meritele Fiului Său. [57]

Capitolul 7 — Set şi Enoh

Set avea un caracter ales şi urma să ia locul lui Abel într-o trăire fără prihană. Totuşi el era un fiu al lui Adam, ca şi Cain cel păcătos, şi nu a moştenit din natura tatălui său mai multă bunătate firească decât fratele lui. El s-a născut în păcat, dar, prin harul lui Dumnezeu, primind învăţăturile date cu credincioşie de Adam, L-a onorat pe Dumnezeu, făcând voia Lui. S-a despărţit de urmaşii corupţi ai lui Cain şi a lucrat, aşa cum ar fi făcut Abel dacă ar fi trăit, ca să întoarcă mintea oamenilor păcătoşi la adorarea şi ascultarea de Dumnezeu.

Enoh a fost un om sfânt. El L-a slujit pe Dumnezeu cu toată inima. Văzând corupţia familiei omeneşti, s-a despărţit de descendenţii lui Cain, mustrându-i pentru marea lor stricăciune. Pe pământ existau şi din aceia care Îl cunoşteau pe Dumnezeu, se temeau de El şi I se închinau. Totuşi neprihănitul Enoh era atât de nefericit din cauza înmulţirii ticăloşiei celor lipsiţi de evlavie, încât evita să se asocieze cu ei în fiecare zi, temându-se că ar putea fi afectat de necredinţa lor şi astfel, în mintea lui, nu L-ar mai privi pe Dumnezeu cu acea sfântă veneraţie cuvenită înaltului Său caracter. Sufletul îi era tulburat când vedea zilnic cum ei călcau în picioare autoritatea lui Dumnezeu. A ales să stea separat de ei şi îşi petrecea mare parte din timp în singurătate, în meditaţie [58] şi rugăciune. El aştepta înaintea Domnului, rugându-Se să-I cunoască voinţa în mod desăvârşit spre a o împlini. Dumnezeu comunica cu Enoh prin îngerii Lui şi-i dădea învăţături divine. El i-a făcut cunoscut că nu va suporta răzvrătirea omului la nesfârşit şi că intenţiona să distrugă rasa păcătoasă, aducând asupra pământului un potop.

Grădina Edenului, curată şi plăcută, din care au fost izgoniţi primii noştri părinţi, a rămas până când Dumnezeu Şi-a pus în gând să nimicească pământul prin potop. El o plantase şi o binecuvântase în mod deosebit. În providenţa Lui minunată, a retras-o de pe pământ şi o va aduce înapoi împodobită mai frumos decât înainte de a fi fost luată. Dumnezeu Şi-a propus să păstreze o mostră a lucrării Lui de creaţiune desăvârşită, neafectată de blestemul cu care a lovit pământul.

Domnul i-a desfăşurat mai deplin lui Enoh planul de Mântuire şi, prin Duhul profeţiei, l-a dus de-a lungul generaţiilor ce aveau să trăiască după potop şi i-a arătat marile evenimente legate de a doua venire a lui Hristos şi de sfârşitul lumii. (Iuda 14)

Enoh era tulburat cu privire la moarte. I se părea că cel neprihănit şi cel rău vor merge împreună în ţărână şi acela le va fi sfârşitul. El nu putea să vadă clar viaţa celor drepţi, după mormânt. În viziune profetică el a fost învăţat cu privire la Fiul lui Dumnezeu, care avea să moară ca jertfă pentru om, şi i s-a arătat venirea Domnului Hristos pe norii cerului, însoţit de oastea îngerească, pentru a da viaţă neprihăniţilor morţi şi a-i elibera din mormintele lor. Enoh a mai văzut şi starea coruptă a lumii în timpul când Hristos ar trebui să vină a doua oară. A văzut că va [59] exista o generaţie lăudăroasă, obraznică şi încăpăţânată, aliniată în răzvrătire împotriva Legii lui Dumnezeu, tăgăduindu-L pe singurul Dumnezeu şi pe Domnul nostru Isus Hristos, nesocotindu-I sângele şi dispreţuindu-I ispăşirea. El i-a văzut pe cei neprihăniţi încununaţi cu slavă şi cinste, în timp ce nelegiuiţii erau despărţiţi de prezenţa Domnului şi nimiciţi de foc.

Enoh le-a repetat oamenilor cu credincioşie tot ce îi descoperise Dumnezeu prin Spiritul profeţiei. Unii l-au crezut şi s-au întors de la răutatea lor la frica şi închinarea faţă de Dumnezeu.

Înălţarea lui Enoh la cer

Enoh continua să se apropie de atmosfera cerului pe măsură ce se unea tot mai mult cu Dumnezeu. Pe faţă îi strălucea o lumină sfântă, care rămânea asupra lui în timp ce-i învăţa pe aceia care voiau să-i asculte cuvintele înţelepte. Înfăţişarea lui cerească şi demnă îi impresiona pe oameni şi-i umplea de un sentiment de respect amestecat cu teamă şi uimire. Domnul îl iubea pe Enoh pentru că acesta Îl urma cu statornicie, ura nelegiuirea şi căuta cu stăruinţă cunoştinţa cerească, pentru a putea îndeplini în mod desăvârşit voia lui Dumnezeu. El tânjea după o unire tot mai strânsă cu Domnul de care se temea, pe care Îl venera şi-L adora. Dumnezeu n-a vrut să permită ca Enoh să moară ca alţi oameni, ci Şi-a trimis îngerii ca să-l ia la cer fără a vedea moartea. Enoh a fost luat dintre oameni, în prezenţa celor neprihăniţi şi a celor răi. Aceia care îl iubeau s-au gândit că Dumnezeu s-ar putea să-l fi lăsat în vreunul din locurile lui retrase, dar, după căutări stăruitoare, nefiind în stare să-l găsească, au raportat că nu mai era, pentru că îl luase Dumnezeu.

Prin luarea la cer a lui Enoh, un urmaş al lui Adam cel căzut, Dumnezeu ne învaţă o lecţie de cea mai mare importanţă: că toţi cei care se încred în Jertfa făgăduită [60] şi ascultă cu credincioşie auruncile lui Dumnezeu vor fi răsplătiţi. Din nou vedem aici reprezentate două categorii care vor exista până la a doua venire a Domnului Hristos: cei drepţi şi cei nedrepţi, cei credincioşi şi cei răzvrătiţi. Dumnezeu Îşi va aduce aminte de cei drepţi, care se tem de El. Îi va respecta şi îi va onora, în contul Fiului Său prea iubit, şi le va da viaţa veşnică. Dar pe cei nelegiuiţi, care I-au călcat în picioare autoritatea, îi va înlătura şi-i va distruge de pe pământ şi vor fi ca şi când n-ar fi existat.

După căderea lui Adam dintr-o stare de fericire desăvârşită într-o stare de nenorocire şi păcat, exista pericolul ca omul să se descurajeze şi să întrebe: „Ce am câştigat dacă am păzit poruncile Lui şi am umblat trişti înaintea Domnului“ (Maleahi 3, 14), când un blestem greu apasă asupra neamului omenesc şi moartea este partea noastră, a tuturor? Învăţăturile date lui Adam, însă, repetate de Set şi exemplificate pe deplin de Enoh, au risipit întunericul şi tristeţea şi au dat speranţă omului că, aşa după cum prin Adam a venit moartea, prin Isus, Mântuitorul făgăduit, vor veni viaţa şi nemurirea.

În cazul lui Enoh, credincioşii deznădăjduiţi erau învăţaţi că, deşi trăiau în mijlocul unui popor corupt şi păcătos, care se afla în răzvrătire deschisă şi neruşinată împotriva Creatorului lui, totuşi, dacă voiau să-L asculte şi să aibă credinţă în Salvatorul promis, puteau să trăiască în neprihănire ca şi credinciosul Enoh, să fie primiţi de Dumnezeu şi înălţaţi, în cele din urmă, la tronul Său ceresc.

Enoh, despărţit de lume şi petrecând mult timp în rugăciune şi în comuniune cu Dumnezeu, reprezintă poporul Său credincios din ultimele zile. Nelegiuirea va predomina pe pământ într-o proporţie înfricoşătoare. Oamenii îşi vor urma [61] pornirea inimii lor stricate, îşi vor continua filozofia înşelătoare şi se vor răzvrăti împotriva autorităţii cerului.

Poporul lui Dumnezeu se va despărţi de practicile nedrepte ale celor din jur şi va căuta puritatea gândirii şi supunerea sfântă faţă de voia Lui, până când chipul Său divin se va reflecta în el. Ca şi Enoh, el va fi pregătit pentru înălţarea la cer. În timp ce se străduieşte să înveţe şi să avertizeze lumea, el nu se va conforma spiritului şi obiceiurilor necredincioşilor, ci le va condamna printr-o conversaţie sfântă şi un exemplu evlavios. Înălţarea la cer a lui Enoh, chiar înainte de distrugerea lumii prin potop, reprezintă înălţarea tuturor drepţilor vii de pe pământ înainte de distrugerea prin foc. Sfinţii vor fi slăviţi în prezenţa acelora care i-au urât pentru ascultarea lor credincioasă de poruncile drepte ale lui Dumnezeu. [62]

Capitolul 8 — Potopul

Urmaşii lui Set erau numiţi fiii lui Dumnezeu, iar urmaşii lui Cain, fiii oamenilor. Pe măsură ce fiii lui Dumnezeu s-au amestecat cu fiii oamenilor, au devenit corupţi. S-au înrudit cu ei prin căsătorie şi, din cauza influenţei soţiilor lor, şi-au pierdut caracterul lor deosebit şi sfânt şi s-au unit cu fiii lui Cain în idolatria acestora. Mulţi au aruncat la o parte frica de Dumnezeu şi I-au nesocotit poruncile. Existau câţiva, însă, care făceau binele, se temeau de Creatorul lor şi-L onorau. Noe şi familia lui erau printre aceşti câţiva neprihăniţi.

Răutatea omului era aşa de mare şi a crescut într-o asemenea măsură înspăimântătoare, încât I-a părut rău lui Dumnezeu că a făcut om pe pământ. El a văzut că răutatea omului era mare şi că toate întocmirile gândurilor din inima lui erau îndreptate numai spre rău.

Cu mai mult de o sută de ani înainte de potop, Dumnezeu a trimis un înger la credinciosul Noe, ca să-l avertizeze că nu va mai avea milă de omenirea stricată. El nu voia, însă, ca oamenii să nu-I cunoască planul. Avea să-l instruiască pe Noe şi să-l facă un predicator credincios, ca să avertizeze lumea de distrugerea ce avea să vină, pentru ca locuitorii pământului să fie lăsaţi fără scuză. Noe trebuia să le [63] predice oamenilor şi să pregătească o arcă, după cum îl va conduce Dumnezeu, pentru salvarea lui şi a familiei. El nu avea să predice numai, ci exemplul lui în construirea corăbiei avea să-i convingă pe toţi că el credea ceea ce predica.

Noe şi familia lui nu erau singurii care se temeau şi ascultau de Dumnezeu. Dar Noe era cel mai sfânt şi mai evlavios dintre toţi de pe pământ, iar Dumnezeu i-a păstrat viaţa ca să împlinească voia Lui prin construirea corăbiei şi prin avertizarea lumii despre osânda ce urma. Metusala, bunicul lui Noe, a trăit până în anul potopului; şi mai erau şi alţii care au crezut predicarea lui Noe şi l-au ajutat la construirea corăbiei, dar care au murit înainte de a veni apele pe pământ. Noe a condamnat lumea prin predicarea şi prin exemplul lui în construirea arcăi.

Dumnezeu le-a dat tuturor celor ce alegeau ocazia de a se pocăi şi a se întoarce la El. Dar ei nu au crezut predicarea lui Noe. I-au sfidat avertizările şi au ridiculizat construirea pe uscat a acelui vas imens. Eforturile lui Noe de a-i reforma pe semenii săi nu au avut succes. Mai bine de o sută de ani, însă, el a perseverat în străduinţele sale de a-i întoarce pe oameni la pocăinţă şi la Dumnezeu. Fiecare lovitură dată la construirea corăbiei era un mesaj adresat oamenilor. Noe dirija lucrările, predica şi lucra, în timp ce oamenii, cuprinşi de uimire, îl priveau ca pe un fanatic.

Construirea corăbiei

Dumnezeu i-a dat lui Noe dimensiunile exacte ale corăbiei, instrucţiuni clare şi toate detaliile cu privire la construirea ei. Din multe puncte de vedere arca n-a fost construită ca un vas, ci a fost pregătită ca o casă, având partea de jos ca a unui vapor, pentru a putea pluti pe apă. Nu existau ferestre în pereţii laterali ai corăbiei, ci deasupra, [64] pe unde venea lumina. Avea trei etaje şi o uşă într-o parte. Diferitele compartimente pregătite pentru a primi animale erau făcute în aşa fel încât toate primeau lumină prin fereastra de deasupra. Arca a fost făcută din lemn de chiparos sau gofer, care nu se deteriorează timp de sute de ani. Era o construcţie foarte rezistentă, pe care n-ar fi putut-o inventa înţelepciunea nici unui om. Dumnezeu a fost proiectantul, iar Noe meşterul Său constructor. După ce Noe a făcut tot ce i-a stat în putere ca să lucreze corect fiecare parte, era imposibil ca arca să poată rezista la furtuna pe care Dumnezeu, în mânia Lui aprinsă, avea s-o aducă pe pământ. Lucrarea de finisare a construcţiei a fost un proces lent. Fiecare bucată de lemn a fost potrivită exact şi fiecare îmbinare acoperită cu smoală. S-a făcut tot ce a stat în puterea omului, pentru ca lucrarea să fie desăvârşită; totuşi, după toate acestea, numai Dumnezeu, prin puterea Lui miraculoasă, putea s-o păzească de valurile furioase şi puternice.

La început, se părea că mulţi au primit avertizarea lui Noe, dar ei nu s-au întors pe deplin la Dumnezeu, cu pocăinţă adevărată. Le-a fost dat un timp, înainte de a veni potopul, în care aveau să fie puşi la probă şi încercaţi. Ei au căzut la test. Degradarea ce predomina i-a biruit şi până la urmă s-au unit cu cei corupţi în a-şi bate joc şi a vorbi dispreţuitor despre credinciosul Noe. N-au vrut să-şi părăsească păcatele, ci au continuat în poligamie şi în îngăduirea poftelor lor stricate.

Timpul lor de probă se apropia de încheiere. Locuitorii necredincioşi şi sfidători ai lumii aveau să primească un semn deosebit al puterii lui Dumnezeu. Noe a urmat cu exactitate instrucţiunile pe care i le dăduse Dumnezeu. Corabia a fost terminată întocmai cum poruncise El. Noe pusese în magazie cantităţi imense [65] de hrană pentru oameni şi pentru animale. După ce toate acestea au fost îndeplinite, Dumnezeu i-a poruncit credinciosului Noe: „Intră în corabie, tu şi toată casa ta; căci te-am văzut fără prihană înaintea Mea.“

Animalele intră în corabie

Au fost trimişi îngeri ca să adune din păduri şi din câmpii animalele pe care le crease Dumnezeu. Îngerii mergeau înaintea lor, iar ele veneau în urmă, două câte două, mascul şi femelă, iar din cele curate câte şapte perechi. Aceste animale, de la cele mai feroce până la cele mai blânde şi nedăunătoare, intrau în corabie într-un marş paşnic şi solemn. Cerul părea întunecat de păsări de toate felurile. Zburau spre corabie două câte două, mascul şi femelă, iar din păsările curate câte şapte. Oamenii priveau cu uimire, unii cu teamă, dar ajunseseră atât de împietriţi de răzvrătire, încât acest remarcabil semn al puterii lui Dumnezeu a avut doar o influenţă trecătoare asupra lor. Timp de şapte zile au intrat animalele în corabie, iar Noe le aranja în locurile pregătite pentru ele.

Pe când omenirea osândită privea soarele strălucind în slava lui şi pământul îmbrăcat în frumuseţea sa aproape edenică, şi-a alungat, prin distracţii zgomotoase, temerile ce apăruseră. Prin faptele lor de violenţă păreau să invite asupra lor pedeapsa mâniei deja aprinse a lui Dumnezeu.

Totul era acum gata pentru închiderea corabiei, lucru ce nu putea fi făcut de Noe din interior. Mulţimea batjocoritoare a văzut un înger coborând din cer, îmbrăcat într-o strălucire ca a fulgerului. El a închis uşa masivă şi şi-a luat din nou zborul spre cer.

Familia lui Noe a stat în corabie şapte zile înainte ca ploaia să cadă pe pământ. [66]

În acest timp s-au pregătit pentru lunga lor şedere în timpul cât apele aveau să acopere pământul. Acestea au fost zile de manifestări hulitoare din partea mulţimii necredincioşilor. Ei credeau că, dacă profeţia lui Noe nu s-a împlinit îndată după intrarea lui în arcă, atunci el fusese înşelat şi lumea nu putea fi distrusă prin potop. Înainte de aceasta nu existase ploaie pe pământ. Dumnezeu făcea ca o ceaţă să se ridice de pe ape şi să cadă ca roua, în timpul nopţii, reînviorând vegetaţia şi făcând-o să înflorească. Cu toate că au văzut manifestarea solemnă a puterii lui Dumnezeu, prin felul neobişnuit în care animalele au ieşit din păduri şi din câmpii şi au intrat în corabie şi prin faptul că îngerul lui Dumnezeu, îmbrăcat în strălucire şi maiestuozitate înspăimântătoare, a coborât din cer şi a închis uşa, totuşi ei şi-au împietrit inimile, continuând să benchetuiască şi să facă glume pe seama manifestărilor remarcabile ale puterii divine.

Izbucnirea furtunii

În ziua a opta, însă, cerurile s-au întunecat. Zgomotul tunetelor şi lumina strălucitoare a fulgerelor a început să-i îngrozească pe oameni şi pe animale. Ploaia cădea din norii de deasupra lor. Niciodată nu mai văzuseră aşa ceva şi curajul a început să le slăbească de spaimă. Animalele umblau de colo colo în cea mai sălbatică teroare, iar glasurile lor discordante păreau să-şi plângă propriul destin şi pe acela al oamenilor. Violenţa furtunii a crescut până când apele păreau să curgă din cer ca nişte cascade. Malurile râurilor s-au prăbuşit, iar apele s-au revărsat peste câmpii. S-au deschis şi izvoarele adâncului celui mare. Jeturi de apă ţâşneau din pământ cu o forţă de nedescris, aruncând la sute de metri în aer [67] stânci masive care apoi, în căderea lor, se îngropau adânc în pământ.

Pentru prima oară priveau oamenii distrugerea lucrării mâinilor lor. Clădirile lor splendide, grădinile şi livezile frumos amenajate, unde îşi aşezaseră idolii, erau nimicite de fulgere din cer. Ruinele lor erau răspândite pretutindeni. În livezi, ei îşi înălţaseră altare închinate idolilor lor, pe care aduceau jertfe omeneşti. Dumnezeu le detesta şi, în mânia Lui, le-a dărâmat în faţa lor, iar ei au fost făcuţi să tremure înaintea viului Dumnezeu, Creatorul cerului şi al pământului, şi au fost făcuţi să ştie că distrugerea le-au adus-o urâciunile şi îngrozitoarele lor jertfe idolatre.

Violenţa furtunii creştea şi lupta fenomenelor naturii se amesteca cu vaietele oamenilor care dispreţuiseră autoritatea lui Dumnezeu. Copaci, clădiri şi stânci erau aruncate în toate direcţiile. Groaza oamenilor şi a animalelor nu putea fi descrisă. Însuşi Satana, care era constrâns să fie în mijlocul elementelor dezlănţuite, se temea pentru propria-i existenţă. El se bucurase să conducă un neam atât de puternic şi dorise ca ei să trăiască practicându-şi urâciunile şi răzvrătindu-se şi mai mult împotriva Dumnezeului cerului. Satana rostea blesteme la adresa lui Dumnezeu, acuzându-L de nedreptate şi cruzime. Mulţi oameni, ca şi Satana, Îl huleau pe Dumnezeu şi, dacă şi-ar fi putut duce până la capăt răzvrătirea, L-ar fi doborât de pe tronul Său de dreptate.

În timp ce mulţi Îl blestemau şi Îl huleau pe Creatorul lor, alţii, înnebuniţi de spaimă, îşi întindeau mâinile spre corabie, implorând să fie primiţi în ea. [68]

Acest lucru, însă, era imposibil. Dumnezeu închisese uşa, singura intrare, iar Noe a rămas înăuntru şi nelegiuiţii afară. Numai El putea deschide uşa. Ei erau constrânşi să recunoască existenţa unui Dumnezeu viu, mai puternic decât omul, pe care Îl sfidaseră şi Îl huliseră. Îl chemau stăruitor, dar urechea Lui nu era deschisă la strigătul lor. În disperarea lor, unii au căutat să pătrundă cu forţa în corabie, dar acea construcţie solidă a rezistat la toate eforturile lor. Unii s-au agăţat de ea până când au fost luaţi de talazurile înfuriate sau smulşi de pietre şi pomi ce erau aruncaţi în toate părţile.

Cei care dispreţuiseră avertizarea lui Noe şi îl batjocoriseră pe acel credincios predicator al neprihănirii s-au pocăit prea târziu de necredinţa lor. Corabia era foarte clătinată şi zguduită. Animalele dinăuntru îşi exprimau spaima grozavă prin tot felul de zgomote; totuşi, în mijlocul tuturor elementelor descătuşate, al valurilor şi al pietrelor şi copacilor aruncaţi, corabia plutea în siguranţă. Îngeri care excelau în tărie o călăuzeau şi o păzeau de rău. Păzirea ei în fiecare clipă din cele patruzeci de zile şi nopţi, în timpul acelei furtuni îngrozitoare, a fost o minune a Celui atotputernic.

Animalele expuse intemperiilor alergau la oameni, alegând prezenţa lor ca şi când ar fi aşteptat ajutor de la ei. Unii s-au legat pe sine şi pe copiii lor de aceste animale puternice, ştiind că ele vor lupta pentru viaţă şi se vor căţăra pe locurile cele mai înalte ca să scape de apele în creştere. Furtuna nu şi-a domolit furia, iar apele creşteau mai repede decât la început. Unii s-au agăţat de copacii falnici de pe cele mai mari înălţimi, dar aceştia erau smulşi din rădăcini şi purtaţi cu violenţă prin aer, [69] ca şi când ar fi fost azvârliţi cu mânie, împreună cu pietre şi pământ, în valurile umflate şi clocotitoare. Fiinţe omeneşti şi animale luptau să-şi păstreze poziţia pe cele mai mari înălţimi, până când toţi au fost aruncaţi împreună în apele înspumate, care aproape ajungeau la locurile cele mai înalte. Până la urmă, apa a ajuns şi la aceste locuri, iar oamenii şi animalele deopotrivă au pierit în potop.

Noe şi familia lui urmăreau cu nerăbdare scăderea apelor şi doreau să se întoarcă pe pământ. Noe a trimis un corb care a plecat şi s-a întors, dar nu i-a adus informaţia dorită. A trimis apoi un porumbel care, neavând unde să se odihnească, s-a întors la corabie. După şapte zile, porumbelul a fost trimis din nou, iar când au văzut frunza de măslin în ciocul lui, familia celor opt, care fuseseră închişi în arcă atât de mult timp, s-a bucurat foarte mult.

Din nou un înger a coborât şi a deschis uşa corăbiei. Noe putea să ia capacul de deasupra, dar nu putea deschide uşa pe care o închisese Dumnezeu. Dumnezeu i-a vorbit prin îngerul care a deschis-o şi a invitat familia să iasă şi să scoată afară cu ei toate făpturile vii.

Jertfa lui Noe şi făgăduinţa lui Dumnezeu

Noe nu L-a uitat pe Dumnezeu, care îi ocrotise cu atâta îndurare. Imediat a înălţat un altar, a luat din toate animalele curate şi din toate păsările curate şi a adus arderi de tot arătându-şi credinţa în Hristos, marea Jertfă, şi manifestându-şi recunoştinţa faţă de Dumnezeu pentru ocrotirea lor minunată. Jertfa lui Noe s-a înălţat înaintea Domnului ca un miros plăcut. El a primit-o şi l-a binecuvântat pe Noe şi familia lui. Aici este o lecţie pentru toţi aceia care [70] trăiesc pe pământ: pentru fiecare manifestare a îndurării şi iubirii lui Dumnezeu faţă de ei, ar trebui înainte de toate să-i ofere mulţumiri pline de recunoştinţă şi închinare umilă.

Ca omul să nu fie cumva înspăimântat de nori şi de căderea ploilor şi să nu trăiască mereu cu groază, temându-se de un alt potop, Dumnezeu a încurajat binevoitor familia lui Noe printr-o făgăduinţă: „Fac un legământ cu voi că nici o făptură nu va mai fi nimicită de apele potopului şi nu va mai veni potop ca să pustiească pământul. Şi Dumnezeu a zis: Iată semnul pe care-l fac între Mine şi voi şi toate vieţuitoarele care sunt cu voi, pentru toate neamurile de oameni în veci: curcubeul Meu pe care l-am aşezat în nor va sluji ca semn al legământului dintre Mine şi pământ. Când voi strânge nori deasupra pământului, curcubeul se va arăta în nor.... Curcubeul va fi în nor; şi Eu Mă voi uita la el, ca să-Mi aduc aminte de legământul cel veşnic dintre Dumnezeu şi vieţuitoarele de orice trup de pe pământ.“

Câtă bunăvoinţă din partea lui Dumnezeu! Câtă îndurare pentru omul greşit, ca să aşeze în nori frumosul curcubeu multicolor, o dovadă a legământului atotputernicului Dumnezeu cu omul! Acest curcubeu avea să arate tuturor generaţiilor faptul că Dumnezeu i-a nimicit pe locuitorii pământului prin potop, din cauza marii lor răutăţi. Planul Lui era ca atunci când copiii generaţiilor următoare aveau să vadă curcubeul în nor şi să întrebe despre motivul acestui arc superb îmbrăţişând cerul, părinţii să le poată explica distrugerea lumii vechi prin potop, din cauză că oamenii s-au dedat la tot felul de nelegiuiri, iar [71] mâinile Celui Prea Înalt au îndoit curcubeul şi l-au aşezat în nori, ca o dovadă că El nu va mai aduce niciodată un potop de ape pe pământ.

Acest simbol din nor trebuie să le întărească tuturor încrederea în Dumnezeu, căci el este o dovadă a milei şi bunătăţii divine faţă de om. Deşi Dumnezeu a fost provocat să distrugă pământul prin potop, totuşi mila Lui încă mai înconjoară pământul.

El spune că, atunci când se va uita la curcubeu, Îşi va aduce aminte. Nu trebuie să înţelegem că El uită vreodată, ci El vorbeşte în limbajul omului, pentru ca acesta să-L poată înţelege mai bine. [72]

Capitolul 9 — Turnul Babel

Unii din descendenţii lui Noe au început curând să apostazieze. O parte a urmat exemplul lui Noe şi a ascultat de poruncile lui Dumnezeu; alţii erau necredincioşi şi răzvrătiţi şi nu toţi aceştia credeau la fel cu privire la potop. Unii nu credeau în existenţa lui Dumnezeu, iar în mintea lor considerau că potopul a avut cauze naturale. Alţii credeau că Dumnezeu există şi că a distrus lumea antediluviană prin potop; simţămintele lor, ca şi ale lui Cain se răzvrăteau împotriva lui Dumnezeu pentru că îi nimicise pe oameni de pe pământ şi blestemase pământul, pentru a treia oară, prin potop.

Cei care erau duşmanii lui Dumnezeu se simţeau zilnic mustraţi de comportarea neprihănită şi de viaţa evlavioasă a celor care Îl iubeau, Îl ascultau şi-L preamăreau. Necredincioşii s-au consultat între ei şi au căzut de acord să se despartă de cei credincioşi, a căror viaţă dreaptă era o mustrare continuă a căilor lor rele. Au călătorit la depărtare de ei şi au ales o câmpie întinsă unde să locuiască. Şi-au construit o cetate şi au conceput ideea de a construi un turn înalt până la nori, ca să locuiască împreună în cetate şi în turn şi să nu mai fie risipiţi.

Ei s-au gândit că se vor asigura în cazul unui alt potop, căci îşi vor construi [73] turnul cu mult mai înalt decât nivelul atins de ape în timpul potopului, şi lumea întreagă îi va onora, iar ei vor fi ca nişte dumnezei şi vor stăpâni peste oameni. Acest turn era planificat să-i preamărească pe constructori şi să abată atenţia altor locuitori ai pământului de la Dumnezeu, pentru a se uni cu ei în idolatrie. Oamenii locuiau deja în turn, chiar înainte de a se termina construcţia. Camere mobilate şi decorate splendid erau închinate idolilor lor. Aceia care nu credeau în Dumnezeu îşi închipuiau că, dacă turnul va ajunge până la nori, vor putea descoperi cauzele potopului.

S-au înălţat pe ei înşişi împotriva lui Dumnezeu. Dar El nu le-a îngăduit să-şi termine lucrarea. Turnul era construit până la o mare înălţime când Domnul a trimis doi îngeri ca să le încurce lucrul. Când sus era nevoie de material pentru lucru, oameni special desemnaţi trimiteau vorbă din unul în altul, până jos. Când cererea era transmisă în felul acesta, îngerii le-au încurcat limba, iar oamenii de jos le-au trimis materiale ce nu fuseseră cerute. A urca materialul până la muncitorii din vârful turnului era un proces laborios. Când aceştia descopereau că nu era ceea ce doriseră, erau dezamăgiţi şi furioşi şi îi certau pe cei pe care îi credeau vinovaţi.

În aceste condiţii, nu mai era armonie în lucrul lor. Supăraţi unii pe alţii şi nefiind în stare să-şi explice neînţelegerile şi cuvintele ciudate dintre ei, şi-au părăsit lucrul, s-au despărţit şi s-au răspândit pe tot pământul. Până atunci, oamenii vorbiseră o [74] singură limbă. Un fulger din cer, ca semn al mâniei lui Dumnezeu, a zdrobit vârful turnului şi l-a trântit la pământ. În felul acesta Dumnezeu a vrut să-i arate omului răzvrătit că El este suprem. [75]

Capitolul 10 — Avraam şi sămânţa făgăduită

Domnul l-a ales pe Avraam ca să ducă la îndeplinire voia Lui. El a fost condus să-şi părăsească naţiunea idolatră şi să se despartă de rudele lui. Domnul S-a descoperit lui Avraam în tinereţe, i-a dat pricepere şi l-a păzit de idolatrie. El plănuia să-l facă un exemplu de credinţă şi adevărată consacrare, pentru poporul Său care avea să locuiască după aceea pe pământ. Caracterul lui se remarca prin integritate, generozitate şi ospitalitate. El impunea respect, ca un prinţ puternic între oameni. Reverenţa şi dragostea lui pentru Dumnezeu, precum şi ascultarea strictă de voinţa Sa, i-au câştigat respectul slujitorilor şi al vecinilor. Exemplul lui de evlavie şi viaţa lui neprihănită, împreună cu învăţăturile date cu credincioşie slujitorilor şi familiei, i-au condus să se teamă, să-L iubească şi să-L venereze pe Dumnezeul lui Avraam.

Domnul S-a arătat lui Avraam şi i-a promis că sămânţa lui va fi numeroasă ca stelele cerului. I-a mai făcut cunoscut, prin simbolul marelui întuneric îngrozitor ce a venit asupra lui, lunga perioadă de sclavie în Egipt a urmaşilor lui.

La început, Dumnezeu i-a dat lui Avraam o singură soţie, arătându-Şi în felul acesta rânduielile. El nu a planificat niciodată ca omul să aibă mai multe soţii. Lameh a fost primul care s-a [76] depărtat în această privinţă de ordinea înţeleaptă a lui Dumnezeu. El a avut două soţii, ceea ce a creat discordie în familie. Invidia şi gelozia celor două l-au făcut pe Lameh nefericit. Când oamenii au început să se înmulţească pe pământ şi li s-au născut fiice, şi-au luat soţii din toate acelea pe care şi le-au ales. Acesta a fost unul din marile păcate ale locuitorilor lumii vechi, care a adus mânia lui Dumnezeu asupra lor. Acest obicei era practicat după potop şi devenise atât de obişnuit, încât chiar oameni drepţi au adoptat această practică, luându-şi mai multe soţii. În felul acesta, ei au devenit corupţi şi s-au depărtat în această privinţă de rânduiala lui Dumnezeu.

Domnul a spus despre Noe şi familia lui care a fost salvată în corabie: „Căci te-am văzut fără prihană înaintea Mea în neamul acesta de oameni.“ Genesa 7, 1. Noe avea o singură soţie, iar disciplina familiei lor unite a fost binecuvântată de Dumnezeu. Deoarece fiii lui Noe erau fără prihană, ei au fost ocrotiţi în arcă împreună cu tatăl lor neprihănit. De la bun început nu a aprobat Dumnezeu poligamia. Este contrară voinţei Lui. Ştia că ea va distruge fericirea omului. Pacea lui Avraam a fost în mare măsură afectată prin căsătoria lui nefericită cu Agar.

Ezitare faţă de făgăduinţele lui Dumnezeu

Domnul i-a spus lui Avraam, după despărţirea acestuia de Lot: „Ridică-ţi ochii şi, din locul în care eşti, priveşte spre miazănoapte şi spre miazăzi, spre răsărit şi spre apus; căci toată ţara pe care o vezi ţi-o voi da ţie şi seminţei tale în veac. Îţi voi face sămânţa ca pulberea pământului de mare; aşa că, dacă poate cineva număra pulberea pământului, şi sămânţa ta va putea să fie numărată.“ „Cuvântul Domnului a vorbit lui Avram într-o vedenie şi a zis: Avrame, nu te teme; Eu sunt scutul tău şi răsplata ta cea foarte [77] mare.... Şi Avram a zis: Iată că nu mi-ai dat sămânţă şi slujitorul născut în casa mea este moştenitorul meu. “

Cum Avraam nu avea nici un fiu, la început se gândea că servitorul lui credincios, Eliezer, prin adoptare, îi va deveni fiu şi moştenitor. Dumnezeu, însă, i-a spus lui Avraam că nu servitorul lui îi va fi fiu şi moştenitor, ci că el va avea într-adevăr un fiu. „Şi, după ce l-a dus afară, i-a zis: Uită-te pe cer şi numără stelele, dacă poţi să le numeri. Şi i-a zis: Aşa va fi sămânţa ta.“

Dacă Avraam şi Sara ar fi aşteptat cu încredere împlinirea făgăduinţei că vor avea un fiu, multă nefericire ar fi fost evitată. Ei au crezut că va fi chiar aşa cum promisese Dumnezeu, dar n-au putut crede că Sara, la vârsta ei înaintată, va avea un fiu. Ea a sugerat un plan prin care credea că putea fi îndeplinită făgăduinţa lui Dumnezeu. L-a rugat pe Avraam s-o ia pe Agar de soţie. Aici le-au lipsit amândurora credinţa şi încrederea desăvârşită în puterea lui Dumnezeu. Prin faptul că a ascultat de glasul Sarei şi a luat-o pe Agar de soţie, Avraam nu a reuşit să treacă testul credinţei lui în puterea nelimitată a lui Dumnezeu, şi a adus multă nefericire asupra lor. Domnul intenţiona să demonstreze credinţa neclintită şi bizuirea lui Avraam pe făgăduinţele pe care i le făcuse.

Semeţia Agarei

Agar era mândră şi lăudăroasă şi se purta cu aroganţă faţă de Sara. Se măgulea că avea să fie mama unei mari naţiuni din Avraam, aşa cum promisese Dumnezeu. Sara era nemulţumită de [78] purtarea Agarei şi-l învinuia pe Avraam pentru faptul că lucrurile mergeau rău, iar el era obligat să asculte toate acestea. Avraam este mâhnit şi-i spune Sarei că Agar este slujitoarea ei şi că ea poate avea stăpânire asupra ei, dar refuză s-o gonească, pentru că avea să fie mama copilului său, prin care credea că se va împlini făgăduinţa. Îi spune Sarei că n-ar fi luat-o pe Agar de soţie dacă nu i-ar fi cerut-o în mod special chiar Sara.

Avraam era silit să asculte şi plângerile Agarei cu privire la abuzul Sarei. Era încurcat. Dacă încerca să corecteze răul făcut Agarei, mărea gelozia şi nefericirea Sarei, prima şi mult iubita lui soţie. Agar fuge din faţa Sarei. Un înger al lui Dumnezeu o întâlneşte, o mângâie şi în acelaşi timp o mustră pentru purtarea ei trufaşă, spunându-i să se întoarcă la stăpâna ei şi să se supună sub mâna acesteia.

După naşterea lui Ismael, Domnul Însuşi i S-a arătat din nou lui Avraam şi i-a spus: „Voi pune legământul Meu între Mine şi tine şi sămânţa ta după tine din neam în neam; acesta este un legământ veşnic.“ Domnul repetă iarăşi, prin îngerul Său, făgăduinţa de a da un fiu Sarei, ca ea să fie astfel mama multor neamuri. Avraam încă nu înţelegea făgăduinţa lui Dumnezeu. Gândul i-a zburat imediat la Ismael, ca şi cum prin el avea să vină multele naţiuni promise şi, în dragostea faţă de fiul lui, a exclamat: „Să trăiască Ismael înaintea Ta!“

Făgăduinţa îi este repetată lui Avraam, şi mai desluşit: „Cu adevărat, nevastă-ta Sara îţi va naşte un fiu; şi-i vei pune numele Isaac. Eu voi încheia legământul Meu cu el, ca un legământ veşnic pentru sămânţa lui după el.“ Îngerii sunt trimişi a doua oară la Avraam, în drumul lor [79] spre a distruge Sodoma, şi îi repetă şi mai lămurit făgăduinţa că Sara va naşte un fiu.

Fiul făgăduit

După naşterea lui Isaac, marea bucurie manifestată de Avraam şi Sara a făcut-o foarte geloasă pe Agar. Ismael fusese învăţat de mama lui că avea să fie binecuvântat în mod special de Dumnezeu ca fiu al lui Avraam şi că va moşteni tot ce-i fusese făgăduit acestuia. Ismael împărtăşea simţămintele mamei lui şi era mânios din cauza bucuriei manifestate la naşterea lui Isaac. L-a dispreţuit pe Isaac, deoarece credea că era preferat în locul lui. Sara a văzut atitudinea lui Ismael faţă de fiul ei şi a fost foarte mişcată. I-a relatat lui Avraam purtarea nerespectuoasă a lui Ismael faţă de ea şi de fiul ei, Isaac, şi i-a spus: „Izgoneşte pe roaba aceasta şi pe fiul ei; căci fiul roabei acesteia nu va moşteni împreună cu fiul meu, cu Isaac.“

Avraam a fost foarte mâhnit. Ismael era fiul lui, pe care-l iubea. Cum putea să-l izgonească? În dezorientarea lui, s-a rugat lui Dumnezeu, căci nu ştia ce cale să apuce. Domnul i-a spus lui Avraam, prin îngerii Săi, să asculte cererea Sarei, soţia lui, şi să nu lase ca afecţiunea faţă de fiul lui, sau faţă de Agar, să-l împiedice să fie de acord cu dorinţele ei. Aceasta era singura cale pe care o putea urma pentru a restabili armonia şi fericirea în familia lui. Avraam a primit de la înger făgăduinţa încurajatoare că Ismael, deşi despărţit de casa tatălui lui, nu va muri şi nici nu va fi părăsit de Dumnezeu şi că va fi ocrotit pentru că era fiul lui Avraam. Dumnezeu a promis să facă şi din Ismael o mare naţiune. [80]

Avraam avea o fire nobilă şi binevoitoare, care s-a manifestat în rugăminţile lui stăruitoare pentru oamenii din Sodoma. Spiritul lui puternic a suferit mult. A fost copleşit de întristare, iar sentimentele paterne i-au fost profund mişcate când a izgonit-o pe Agar şi pe fiul lui, Ismael, să pribegească, străini într-o ţară străină.

Dacă Dumnezeu ar fi aprobat poligamia, nu l-ar fi instruit astfel pe Avraam s-o izgonească pe Agar şi pe fiul ei. Prin aceasta, a vrut să-i înveţe pe toţi o lecţie: că drepturile şi fericirea relaţiei de căsătorie trebuie întotdeauna respectate şi păzite, chiar cu un mare preţ. Sara a fost prima şi singura soţie adevărată a lui Avraam. Ea avea toate drepturile de soţie şi de mamă, pe care nimeni alta nu le putea avea în familia lor. Ea îşi stima soţul, numindu-l domn, dar era geloasă ca afecţiunea lui să nu fie împărţită între ea şi Agar. Dumnezeu nu a mustrat-o pe Sara pentru calea pe care a luat-o. Avraam a fost mustrat de îngeri pentru neîncrederea în puterea lui Dumnezeu, care îl făcuse s-o ia pe Agar de soţie şi să creadă că prin ea se va împlini făgăduinţa.

Testul suprem al credinţei

Dumnezeu a văzut din nou potrivit să probeze credinţa lui Avraam prin încercarea cea mai înfricoşătoare. Dacă ar fi îndurat prima probă şi ar fi aşteptat cu răbdare ca făgăduinţa să se împlinească prin Sara şi n-ar fi luat-o pe Agar de soţie, n-ar fi fost supus la proba cea mai minuţioasă la care a fost supus omul vreodată. Domnul i-a poruncit lui Avraam: „Ia pe fiul tău, pe singurul tău fiu pe care-l iubeşti, pe Isaac; du-te în ţara Moria şi adu-l ardere de tot acolo, pe un munte pe care ţi-l voi spune.“

Avraam nu a fost neîncrezător în Dumnezeu şi nu a ezitat, ci [81] dimineaţa, devreme, a luat doi slujitori, pe Isaac şi lemnele pentru arderea de tot şi a plecat înspre locul despre care îi spusese Dumnezeu. El nu i-a dezvăluit Sarei adevăratul scop al călătoriei lui, ştiind că dragostea ei pentru Isaac ar determina-o să nu se încreadă în Domnul şi să-l reţină pe fiul ei. Avraam nu a lăsat ca sentimentele părinteşti să-l controleze şi să-l facă să se răzvrătească împotriva lui Dumnezeu. Porunca Domnului era planificată să-i agite adâncimile sufletului. „Ia-l pe fiul tău.“ Apoi, ca pentru a-i încerca inima şi mai profund, a adăugat: „Pe singurul tău fiu, pe care-l iubeşti, pe Isaac;“ adică, pe singurul fiu al făgăduinţei, „şi adu-l ardere de tot.... “

Acest tată a călătorit trei zile cu fiul lui, având timp suficient să se gândească şi să se îndoiască de Dumnezeu, dacă ar fi fost înclinat s-o facă. Dar el nu s-a îndoit de Dumnezeu. El nu se gândea că de-acum făgăduinţa se va împlini prin Ismael, deoarece Dumnezeu i-a spus clar că va fi împlinită prin Isaac.

Avraam a crezut că Isaac era fiul făgăduinţei. El a mai crezut că Dumnezeu voia chiar ceea ce spusese când i-a poruncit să meargă şi să-l aducă ardere de tot. Nu a ezitat în faţa făgăduinţei, ci a crezut că Dumnezeu care, în providenţa Lui, îi dăduse Sarei un fiu la vârsta ei înaintată şi care îi ceruse lui Avraam să ia viaţa acelui fiu, putea şi să-i redea viaţa şi să-l scoale pe Isaac din morţi.

Avraam i-a lăsat pe slujitori pe cale şi a propus să meargă singur cu fiul lui, ca să se închine la o oarecare depărtare de ei. N-a vrut să le permită slujitorilor să-i însoţească, pentru ca nu cumva dragostea lor pentru Isaac să-i determine să-l împiedice pe Avraam să împlinească porunca lui Dumnezeu. A luat lemnele din mâinile slujitorilor şi le-a pus pe umerii fiului. A mai luat focul şi cuţitul. Era [82] pregătit să execute misiunea grozavă dată de Dumnezeu. Tatăl şi fiul au mers mai departe, împreună.

„Atunci Isaac a vorbit cu tatăl lui şi a zis: «Tată!» «Ce este, fiule?» i-a răspuns el. Isaac a zis din nou: «Iată focul şi lemnele, dar unde este mielul pentru arderea de tot?» «Fiule», a răspuns Avraam, «Dumnezeu Însuşi va purta grijă de mielul pentru arderea de tot.» Şi au mers amândoi împreună înainte.“ Acel tată serios, iubitor şi suferind mergea înainte cu hotărâre, alături de fiul lui. Când au ajuns la locul pe care i-l arătase Dumnezeu lui Avraam, el a construit acolo un altar, a aşezat lemnele în ordine, gata pentru jertfă şi apoi i-a spus lui Isaac despre porunca lui Dumnezeu de a-l oferi ca ardere de tot. I-a repetat făgăduinţa pe care i-o făcuse Dumnezeu de câteva ori, că prin Isaac el va deveni un neam mare. I-a spus că, prin ascultarea poruncii Domnului de a-l ucide, Dumnezeu Îşi va împlini făgăduinţa, pentru că El avea putere să-l învie din morţi.

Solia îngerului

Isaac credea în Dumnezeu. El fusese învăţat ascultarea fără rezerve de tatăl lui şi Îl iubea şi adora pe Dumnezeul părintelui său. Ar fi putut să-i opună rezistenţă tatălui dacă voia, dar, după ce l-a îmbrăţişat cu dragoste, s-a lăsat legat şi aşezat pe lemne. Când mâna tatălui s-a ridicat ca să-l ucidă pe fiu, un înger al lui Dumnezeu, care urmărise toată credincioşia lui Avraam pe drumul spre Moria, a strigat din cer şi a zis: „Avraame! Avraame!“ „Iată-mă!“ a răspuns el. Îngerul a zis: „Să nu pui mâna pe băiat şi să nu-i faci nimic; căci ştiu acum că te temi de Dumnezeu, întrucât n-ai cruţat pe fiul tău, pe singurul tău fiu, pentru Mine. [83]

Avraam a ridicat ochii şi a văzut înapoia lui un berbece, încurcat cu coarnele într-un tufiş; şi Avraam s-a dus şi a luat berbecele şi l-a adus ca ardere de tot în locul fiului său.“

De data aceasta, Avraam a trecut testul pe deplin şi în mod nobil, iar prin credincioşia lui şi-a compensat lipsa de credinţă în Dumnezeu, care îl făcuse s-o ia pe Agar de soţie. După manifestarea credinţei lui Avraam, Dumnezeu Şi-a reînnoit făgăduinţa faţă de el. „Îngerul Domnului a chemat a doua oară din ceruri pe Avraam şi a zis: «Pe Mine Însumi jur, zice Domnul; pentru că ai făcut lucrul acesta şi n-ai cruţat pe fiul tău, pe singurul tău fiu, te voi binecuvânta foarte mult şi-ţi voi înmulţi foarte mult sămânţa, şi anume: ca stelele cerului şi ca nisipul mării; şi sămânţa ta va stăpâni cetăţile vrăjmaşilor ei. Toate neamurile pământului vor fi binecuvântate în sămânţa ta, pentru că ai ascultat de porunca Mea.»“ [84]

Capitolul 11 — Căsătoria lui Isaac

Canaaniţii erau idolatri, iar Domnul poruncise poporului Său să nu se înrudească prin căsătorie cu ei ca nu cumva să fie conduşi la idolatrie. Avraam era bătrân şi se aştepta să moară curând. Isaac era încă necăsătorit. Avraam se temea de influenţele corupătoare care îl înconjurau pe fiul lui şi dorea să-i aleagă o soţie care nu-l va depărta de Dumnezeu. Această problemă i-a încredinţat-o slujitorului lui credincios şi cu experienţă care avea în grijă toată averea lui.

Avraam i-a cerut slujitorului său să jure solemn înaintea Domnului că nu va lua pentru Isaac o soţie canaanită, ci va merge la rudele lui Avraam, care credeau în adevăratul Dumnezeu. L-a însărcinat să fie atent să nu-l ducă pe Isaac în ţara de unde venise Avraam, pentru că aproape toţi cei de acolo erau afectaţi de idolatrie. Dacă nu putea găsi o soţie pentru Isaac, care să-şi părăsească rudele şi să vină unde era el, atunci era eliberat de jurământul făcut.

Această chestiune importantă, nu a fost lăsată să fie rezolvată de Isaac singur, independent de tatăl lui. Avraam i-a spus slujitorului său că Dumnezeu Îşi va trimite îngerul înainte, ca să-l călăuzească în alegerea pe care o va face. Servitorul căruia i-a fost încredinţată această misiune şi-a început lunga sa călătorie. Când a intrat în cetatea în care locuiau [85] rudele lui Avraam, s-a rugat stăruitor ca Dumnezeu să-l călăuzească în alegerea unei soţii pentru Isaac. A cerut să-i fie date anumite dovezi, pentru a nu greşi în această privinţă. El s-a odihnit la o fântână unde se strângeau întotdeauna mulţi oameni. Aici a observat îndeosebi manierele plăcute şi purtarea politicoasă a Rebecăi şi a primit toate dovezile că ea era aceea pe care Dumnezeu a avut plăcerea s-o aleagă pentru a deveni soţia fiului stăpânului său, Isaac. Ea l-a invitat pe slujitor acasă la tatăl ei. Atunci el le-a relatat tatălui şi fratelui ei dovezile pe care le primise de la Domnul, că Rebeca trebuia să devină soţia lui Isaac, fiul stăpânului lui.

Apoi, slujitorul lui Avraam le-a spus: „Acum, dacă doriţi să arătaţi bunăvoinţă şi credincioşie faţă de stăpânul meu, spuneţi-mi; dacă nu, spuneţi-mi iarăşi, ca să mă îndrept la dreapta sau la stânga.“ Tatăl şi fratele au răspuns: „«De la Domnul vine lucrul acesta; noi nu-ţi putem spune nici rău nici bine. Iată, Rebeca este înaintea ta; ia-o şi du-te, ca să fie nevasta fiului stăpânului tău, cum a spus Domnul.» Când a auzit robul lui Avraam cuvintele lor, s-a aruncat cu faţa la pământ înaintea Domnului.“

După ce au fost aranjate toate lucrurile şi a fost obţinut consimţământul tatălui şi al fratelui, a fost consultată Rebeca, dacă voia să plece cu slujitorul lui Avraam la mare distanţă de familia tatălui ei, pentru a deveni soţia lui Isaac. În urma întâmplărilor petrecute, ea a crezut că mâna lui Dumnezeu o alesese ca să fie soţia lui Isaac şi a răspuns: „Da, vreau.“

Învoielile cu privire la căsătorie erau, în general, făcute de părinţi; totuşi, copiii nu [86] erau constrânşi să se căsătorească cu aceia pe care nu-i puteau iubi. Ei însă, aveau încredere în judecata părinţilor lor, le urmau sfatul şi-şi ofereau dragostea acelora pe care îi alegeau părinţii lor cu experienţă şi temători de Dumnezeu. Se considera o crimă a urma o cale contrară acesteia.

Un exemplu de ascultare filială

Isaac a fost educat în frica de Domnul, să trăiască o viaţă de ascultare. Când avea patruzeci de ani, s-a supus, ca slujitorul cu experienţă şi temător de Dumnezeu al tatălui lui să aleagă pentru el. El a crezut că Dumnezeu îl va călăuzi cu privire la găsirea unei soţii.

Cazul lui Isaac a rămas înregistrat ca un exemplu de urmat pentru copiii din generaţiile următoare, în special de către aceia care spun că se tem de Dumnezeu.

Calea urmată de Avraam în educarea lui Isaac, pe care l-a făcut să iubească viaţa de ascultare nobilă, este înregistrată spre beneficiul părinţilor şi ar trebui să-i determine să poruncească familiei lor. Trebuie să-şi înveţe copiii să se supună şi să le respecte autoritatea. Părinţii să simtă că asupra lor apasă răspunderea de a îndruma dragostea copiilor către persoanele pe care judecata lor le va arăta că sunt tovarăşi potriviţi pentru fiii sau fiicele lor. [87]

Capitolul 12 — Iacov şi Esau

Dumnezeu cunoaşte sfârşitul încă de la început. Înainte de naşterea lui Iacov şi Esau, El a ştiut ce fel de caractere îşi vor dezvolta aceştia. A ştiut că Esau nu va avea plăcere să-L asculte. El a răspuns rugăciunii îngrijorate a Rebecăi şi a informat-o că va avea doi copii, iar cel mai mare va sluji pe cel mai mic. I-a prezentat istoria viitoare a celor doi fii, faptul că vor fi două naţiuni, una mai mare decât cealaltă, şi că fiul mai mare va sluji celui mai mic. Întâiul născut avea dreptul la avantaje deosebite şi privilegii speciale, care nu aparţineau nici unui alt membru al familiei.

Isaac îl iubea pe Esau mai mult decât pe Iacov, pentru că îi procura vânat. El era încântat de spiritul lui îndrăzneţ şi curajos, manifestat la vânătoarea de animale sălbatice. Iacov era fiul preferat al mamei, pentru că firea lui era mai blândă şi mai potrivită s-o facă fericită. Iacov învăţase de la mama lui ceea ce Dumnezeu o învăţase pe ea: că cel mai mare trebuie să slujească celui mai mic. Judecata lui tinerească l-a făcut să tragă concluzia că această făgăduinţă nu va putea fi îndeplinită cât timp Esau avea privilegiile acordate întâiului născut. Când Esau s-a întors de la câmp, slăbit de foame, Iacov s-a folosit de ocazie pentru a profita de nevoia lui Esau. [88]

I-a propus să-i dea să mănânce ciorbă, dacă se va lepăda de dreptul de întâi născut, iar Esau i l-a vândut lui Iacov.

Esau şi-a luat două soţii idolatre, ceea ce a produs o mare întristare lui Isaac şi Rebecăi. Cu toate acestea, Isaac îl iubea pe Esau mai mult decât pe Iacov. Când a crezut că era aproape să moară, i-a cerut lui Esau să-i pregătească o mâncare, ca să-l binecuvânteze înainte de a muri. Esau nu i-a spus tatălui său că îi vânduse lui Iacov dreptul de întâi născut, întărind aceasta printr-un jurământ. Rebeca a auzit cuvintele lui Isaac şi şi-a amintit cuvintele Domnului: „Cel mai mare va sluji celui mai mic.“ Ea ştia că Esau îşi tratase cu nechibzuinţă dreptul de întâi născut şi i-l vânduse lui Iacov. L-a convins pe Iacov să-şi înşele tatăl şi, prin fraudă, să primească binecuvântarea lui care, credea ea, nu putea fi obţinută pe nici o altă cale. La început, Iacov nu a vrut să înfăptuiască această înşelătorie, dar până la urmă a fost de acord cu planul mamei lui.

Rebeca cunoştea părtinirea lui Isaac în favoarea lui Esau şi credea că logica nu-i va schimba planurile. În loc să se încreadă în Dumnezeu, care rânduieşte toate evenimentele, ea a manifestat lipsă de credinţă, convingându-l pe Iacov să-şi înşele tatăl. Calea lui Iacov, în această privinţă, nu a fost aprobată de Dumnezeu. În loc de a încerca să aducă la îndeplinire evenimentele prezise cu ajutorul înşelătoriei, Rebeca şi Iacov ar fi trebuit să aştepte ca Dumnezeu să-Şi împlinească scopurile în felul Său şi la timpul Său.

Dacă Esau ar fi primit binecuvântarea părintească ce se oferea întâiului născut, prosperitatea lui nu ar fi putut veni decât de la Dumnezeu. El ar fi putut să-l binecuvânteze cu prosperitate sau să aducă asupra lui nenorocirea, în funcţie de faptele lui. Dacă L-ar fi iubit şi onorat pe Dumnezeu, ca neprihănitul Abel, [89] ar fi fost primit şi binecuvântat de El. Dacă n-ar fi avut respect pentru Dumnezeu sau pentru poruncile Lui, ca şi Cain cel rău, urmându-şi calea coruptă, n-ar fi primit binecuvântarea Lui, ci ar fi fost respins, cum a fost şi Cain. Dacă purtarea lui Iacov ar fi fost neprihănită, dacă L-ar fi iubit pe Dumnezeu şi s-ar fi temut de El, ar fi fost binecuvântat cu prosperitate şi mâna lui Dumnezeu ar fi fost cu el, chiar dacă n-ar fi obţinut binecuvântarea şi privilegiile oferite, în general, întâilor născuţi.

Anii exilului lui Iacov

Rebeca s-a pocăit cu amărăciune pentru sfatul rău dat lui Iacov, deoarece acesta a fost mijlocul prin care a fost despărţită pentru totdeauna de el. El a fost forţat să fugă de mânia lui Esau pentru a-şi salva viaţa, iar mama lui nu l-a mai văzut niciodată. Isaac a trăit mulţi ani după ce i-a dat lui Iacov binecuvântarea şi s-a convins, după modul de comportare al celor doi, că binecuvântarea îi aparţinea de drept lui Iacov.

Iacov nu a fost fericit în relaţiile lui de căsătorie, deşi soţiile lui erau surori. El s-a înţeles cu Laban să se căsătorească cu fiica lui, Rahela, pe care o iubea. După ce l-a slujit pe Laban şapte ani pentru Rahela, acesta l-a înşelat şi i-a dat-o pe Lea. Când şi-a dat seama de înşelătorie şi de faptul că Lea îşi jucase partea ei, Iacov n-a putut-o iubi. Laban l-a înşelat dându-i-o pe Lea în loc de Rahela, întrucât dorea să beneficieze o mai lungă perioadă de timp de serviciile lui credincioase. Iacov l-a mustrat pe Laban pentru că s-a jucat în felul acesta cu sentimentele lui, dându-i-o pe Lea, pe care n-o iubea. Laban l-a rugat să nu o alunge, pentru că aceasta era considerată o mare ocară, nu numai pentru ea, dar şi pentru întreaga familie. [90]

Iacov a fost pus în cea mai penibilă poziţie, dar s-a hotărât s-o păstreze totuşi pe Lea şi să se căsătorească şi cu sora ei. Lea a fost mult mai puţin iubită decât Rahela.

Laban s-a purtat în mod egoist cu Iacov. El s-a gândit doar să profite de pe urma muncii lui, îndeplinite cu credincioşie. Iacov l-ar fi părăsit de mult pe vicleanul Laban, dar se temea să nu se întâlnească cu Esau. El i-a auzit pe fiii lui Laban plângându-se: „Iacov a luat tot ce era al tatălui nostru, şi cu averea tatălui nostru şi-a agonisit el toată bogăţia aceasta. Iacov s-a uitat şi la faţa lui Laban; şi iată că nu mai era ca înainte.“

Iacov era frământat. Nu ştia încotro s-o apuce. Şi-a adus problema înaintea lui Dumnezeu şi s-a rugat pentru călăuzirea Lui. Domnul i-a răspuns cu îndurare. „Atunci Domnul i-a zis lui Iacov: Întoarce-te în ţara părinţilor tăi şi în locul tău de naştere; şi Eu voi fi cu tine.“

„Iacov a trimis de a chemat pe Rahela şi pe Lea, la câmp, la turma lui. El le-a zis: «După faţa tatălui vostru, văd bine că el nu mai este ca mai înainte; Dar Dumnezeul tatălui meu a fost cu mine. Voi înşivă ştiţi că am slujit tatălui vostru cu toată puterea mea. Şi tatăl vostru m-a înşelat: de zece ori mi-a schimbat simbria; dar Dumnezeu nu i-a îngăduit să mă păgubească.»“ El le-a spus despre visul pe care i-l dăduse Dumnezeu, ca să plece de la Laban la rudele lui. Rahela şi Lea şi-au exprimat nemulţumirea cu privire la felul în care a procedase tatăl lor. Când Iacov le-a repovestit despre răul făcut de Laban, Rahela şi Lea i-au spus: „Mai avem noi oare parte şi moştenire în casa tatălui nostru? Nu suntem noi oare privite de el ca nişte străine, pentru că ne-a vândut şi ne-a mâncat şi banii? Toată bogăţia pe care a luat-o Dumnezeu de la tatăl nostru este a noastră şi a copiilor [91] noştri. Fă acum tot ce ţi-a spus Dumnezeu.“

Întoarcerea în Canaan

În lipsa lui Laban, Iacov şi-a luat familia şi tot ce avea şi a plecat. După trei zile de călătorie, Laban a auzit de plecarea lui şi a fost foarte supărat. L-a urmărit, hotărât să-l aducă înapoi cu forţa. Domnul, însă, a avut milă de Iacov şi, când Laban era aproape să-l ajungă din urmă, I S-a arătat în vis cerându-i să nu-i vorbească lui Iacov, nici bine, nici rău. Aceasta însemna că nu trebuia să-l forţeze să se întoarcă şi nici să nu-l înduplece prin propuneri ademenitoare.

Când l-a întâlnit pe Iacov, Laban l-a întrebat de ce fugise pe ascuns, luându-i fetele ca pe nişte ostatice luate cu sabia. I-a spus: „Mâna mea este destul de tare ca să vă fac rău; dar Dumnezeu tatălui vostru mi-a zis în noaptea trecută: Ia seama să nu-i vorbeşti lui Iacov nici bine, nici rău.“ Iacov i-a reamintit atunci de felul zgârcit în care se purtase faţă de el, urmărindu-şi numai avantajele lui. I-a spus că el, Iacov, se purtase corect cât timp stătuse la Laban: „Nu ţi-am adus acasă vite sfâşiate de fiare; eu însumi te-am despăgubit pentru ele; îmi cereai înapoi ce mi se fura ziua sau ce mi se fura noaptea. Ziua mă topeam de căldură, iar noaptea mă prăpădeam de frig şi-mi fugea somnul de pe ochi.

Iată, douăzeci de ani am stat în casa ta, ţi-am slujit paisprezece ani pentru cele două fete ale tale şi şase ani pentru turma mea şi de zece ori mi-ai schimbat simbria. Dacă n-aş fi avut cu mine pe Dumnezeul tatălui meu, pe Dumnezeul lui Avraam, pe acela de care se teme Isaac, [92] mi-ai fi dat drumul acum cu mâinile goale. Dar Dumnezeu a văzut suferinţa mea şi osteneala mâinilor mele şi ieri noapte a rostit judecata.“

Atunci Laban l-a asigurat că le dorea binele fiicelor lui şi copiilor lor şi că nu le putea face rău. A propus să facă un legământ între ei: „«Vino, să facem amândoi un legământ şi legământul acesta să slujească de mărturie între mine şi tine.» Iacov a luat o piatră şi a pus-o ca stâlp de aducere aminte. Iacov a zis fraţilor săi: «Strângeţi pietre». Ei au strâns pietre şi au făcut o movilă; şi au mâncat acolo pe movilă.“

Laban a spus: „Domnul să vegheze între tine şi mine, cât vom fi departe unul de altul. Dacă vei asupri pe fetele mele, şi dacă vei mai lua şi alte neveste afară de fetele mele, ia bine seama că nu un om va fi cu noi, ci Dumnezeu va fi martor între mine şi tine“.

Iacov a făcut un legământ solemn înaintea Domnului că nu va lua alte soţii. „Laban a zis lui Iacov: «Iată movila aceasta şi iată stâlpul acesta pe care l-am ridicat între mine şi tine. Movila aceasta să fie martoră şi stâlpul acesta să fie martor că nici eu nu voi trece la tine peste movila aceasta, şi nici tu nu vei trece la mine peste movila aceasta şi peste stâlpul acesta ca să ne facem rău. Dumnezeul lui Avraam şi al lui Nahor, Dumnezeul tatălui lor să judece între noi.» Iacov a jurat pe Acela de care se temea Isaac.“

Cum mergea Iacov în drumul lui, l-au întâlnit îngerii lui Dumnezeu. Când i-a văzut, a zis: „Aceasta este tabăra lui Dumnezeu.“ El a văzut îngerii lui Dumnezeu într-un vis, tăbărând în jurul lui. Iacov a trimis fratelui lui, Esau, o umilă solie de împăcare. „Solii s-au întors înapoi la Iacov şi i-au zis: «Ne-am dus la fratele tău Esau; şi el vine înaintea ta, cu patru sute de oameni.» Iacov s-a spăimântat foarte mult şi l-a apucat [93] groaza. A împărţit în două tabere oamenii pe care-i avea cu el, oile, boii şi cămilele şi a zis: «Dacă vine Esau împotriva uneia din tabere şi o bate, tabăra care va rămânea va putea să scape.»

Iacov a zis: «Dumnezeul tatălui meu Avraam, Dumnezeul tatălui meu Isaac! Tu Doamne care mi-ai zis: Întoarce-te în ţara ta şi în locul tău de naştere şi voi îngriji ca să-ţi meargă bine! Eu sunt prea mic pentru toate îndurările şi pentru toată credincioşia pe care ai arătat-o faţă de robul Tău; căci am trecut Iordanul acesta numai cu toiagul meu şi iată că acum fac două tabere. Izbăveşte-mă, Te rog, din mâna fratelui meu, din mâna lui Esau! Căci mă tem de el, ca să nu vină şi să mă lovească, pe mine, pe mame şi pe copii. Şi Tu ai zis: Eu voi îngriji ca să-ţi meargă bine şi-ţi voi face sămânţa ca nisipul mării, care, de mult ce este, nu se poate număra.»“ [94]

Capitolul 13 — Iacov şi îngerul

Greşeala pe care a făcut-o Iacov primind prin înşelăciune binecuvântarea fratelui lui i-a fost adusă din nou înaintea ochilor în mod convingător, iar el se temea că Dumnezeu îi va permite lui Esau să-i ia viaţa. În frământarea lui, s-a rugat Domnului toată noaptea. Mi-a fost prezentat un înger stând înaintea lui Iacov, punându-i în faţă adevăratul lui caracter. În timp ce îngerul se întoarce să plece, Iacov îl apucă şi nu-l lasă. El face cereri cu lacrimi, mărturisind că s-a pocăit adânc de păcate şi de relele făcute împotriva fratelui lui, care l-au ţinut departe de casa tatălui său timp de douăzeci de ani. Îndrăzneşte să invoce făgăduinţele lui Dumnezeu şi dovezile bunăvoinţei Lui faţă de el, arătate din când în când în timpul cât lipsise din casa tatălui lui.

Iacov s-a luptat cu îngerul toată noaptea, cerând stăruitor o binecuvântare. Îngerul părea să opună rugăciunii lui, amintindu-i mereu păcatele şi căutând în acelaşi timp să plece de la el. Iacov era hotărât să-l ţină, nu prin tărie fizică, ci prin puterea credinţei vii. Frământat, Iacov a pomenit despre pocăinţa sufletului lui, despre adânca umilinţă pentru greşelile făcute. Îngerul părea că priveşte cu indiferenţă la rugăciunea lui, făcând mereu eforturi să se [95] elibereze din strânsoare. El ar fi putut să-şi exerseze puterea supranaturală şi să scape cu forţa din strânsoarea lui Iacov, dar nu a ales să facă aceasta.

Dar când a văzut că nu-l poate birui pe Iacov, ca să-l convingă de puterea lui supranaturală i-a atins coapsa, care i-a sărit imediat din încheietură. Durerea fizică, însă, nu l-a determinat pe Iacov să renunţe la eforturile lui stăruitoare. Obiectivul său era să obţină o binecuvântare, iar durerea trupului nu era un motiv suficient ca să-i abată mintea de la acest obiectiv. În ultimele momente ale conflictului, hotărârea lui era chiar mai puternică decât la început. Până la revărsatul zorilor, credinţa i-a devenit tot mai zeloasă şi mai perseverentă. El n-a vrut să-i dea drumul îngerului până când acesta nu l-a binecuvântat. Îngerul „i-a zis: «Lasă-mă să plec, căci se revarsă zorile» Dar Iacov a răspuns: «Nu Te voi lăsa să pleci, până nu mă vei binecuvânta.» Atunci îngerul l-a întrebat: «Cum îţi este numele?» «Iacov», a răspuns el. Apoi a zis: «Numele tău nu va mai fi Iacov, ci te vei chema Israel; căci ai luptat, ca un prinţ, cu Dumnezeu şi cu oameni şi ai fost biruitor.»“

Credinţa triumfătoare

Credinţa stăruitoare a lui Iacov a biruit. El l-a ţinut strâns pe înger până când a obţinut binecuvântarea dorită şi asigurarea iertării păcatelor sale. Numele i-a fost schimbat atunci din Iacov, cel ce ia locul prin înşelăciune, în Israel, care înseamnă un prinţ al lui Dumnezeu. „Iacov l-a întrebat: «Spune-mi, Te rog, numele Tău.» El a răspuns: «Pentru ce Îmi ceri numele?» Şi l-a binecuvântat acolo. Iacov a pus locului aceluia numele Peniel; «căci», a zis el, «am văzut pe Dumnezeu faţă în faţă şi totuşi am scăpat cu viaţă.»“ Acela care a fost cu Iacov în noaptea aceea, Acela cu care s-a luptat şi pe care L-a ţinut stăruitor până l-a binecuvântat, a fost chiar Domnul Hristos. [96]

Domnul a luat aminte la cererile lui Iacov şi a schimbat planurile inimii lui Esau. El nu a aprobat nici o cale rea pe care a urmat-o Iacov. Acesta a avut o viaţă de îndoială, dezorientare şi remuşcare din cauza păcatului lui, până când a avut acea luptă serioasă cu îngerul şi a obţinut acolo dovada că Dumnezeu îi iertase păcatele.

„S-a luptat cu îngerul şi a fost biruitor, a plâns şi s-a rugat de el. Iacov l-a întâlnit la Betel şi acolo ne-a vorbit Dumnezeu. Domnul este Dumnezeul oştirilor; Numele Lui este Domnul.“ Osea 12, 4.5.

Esau mărşăluia împotriva lui Iacov cu o armată, cu scopul de a-şi ucide fratele. Dar în timp ce Iacov se lupta cu îngerul în noaptea aceea, un alt înger a fost trimis să-i mişte inima lui Esau, pe când acesta dormea. Esau l-a văzut în vis pe Iacov, exilat pentru douăzeci de ani departe de casa tatălui său, din cauză că se temea pentru viaţa lui. I-a observat întristarea când a aflat că mama lor murise. În visul lui a văzut umilinţa lui Iacov şi pe îngerii lui Dumnezeu în jurul lui. A visat că, atunci când s-au întâlnit, el nu mai avea de gând să-i facă rău. Când s-a trezit, Esau le-a povestit celor patru sute de oameni visul său şi le-a spus să nu-l vatăme pe Iacov, pentru că Dumnezeul tatălui lui era cu el. Când îl vor întâlni, nici unul din ei să nu-i facă rău.

„Iacov şi-a ridicat ochii şi s-a uitat şi iată că Esau venea cu patru sute de oameni.... El însuşi a trecut înaintea lor; şi s-a aruncat cu faţa la pământ de şapte ori, până ce s-a apropiat de tot de fratele său. Esau a alergat înaintea lui; l-a îmbrăţişat, şi s-a aruncat pe grumaz şi l-a sărutat. Şi au plâns.“ Iacov l-a rugat fierbinte pe Esau să primească un dar de pace. El a refuzat, dar Iacov a insistat: [97] „«Primeşte deci darul meu, care ţi-a fost adus, fiindcă Dumnezeu m-a umplut de bunătăţi şi am de toate.» Astfel a stăruit de el şi Esau a primit.“

O parabolă

Iacov şi Esau reprezintă două categorii: Iacov pe cei drepţi, iar Esau pe cei răi. Neliniştea lui Iacov, când a aflat că Esau venea împotriva lui cu patru sute de oameni, reprezintă strâmtorarea celor neprihăniţi atunci când decretul de moarte intră în vigoare, pentru ca ei să fie omorâţi, chiar înainte de venirea Domnului. În timp ce oamenii răi se adună în jurul lor, sufletul le este tulburat deoarece, ca şi Iacov, nu văd nici o scăpare pentru viaţa lor. Îngerul a stat înaintea lui Iacov, iar el l-a apucat, l-a ţinut şi s-a luptat cu el toată noaptea. Cei drepţi vor lupta cu Dumnezeu în rugăciune în timpul strâmtorării şi chinului lor sufletesc, la fel cum a luptat Iacov cu îngerul. În timpul frământării lui, Iacov s-a rugat toată noaptea pentru a scăpa de mâna lui Esau. Neprihăniţii, în chinul lor sufletesc, vor striga la Dumnezeu zi şi noapte ca să-i scape de mâna celor răi care-i înconjoară.

Iacov şi-a mărturisit nevrednicia: „Eu sunt prea mic pentru toate îndurările şi pentru toată credincioşia pe care ai arătat-o faţă de robul Tău.“ Drepţii, în suferinţa lor, vor avea un simţământ adânc al nevredniciei lor şi o vor recunoaşte cu lacrimi. Ca şi Iacov vor invoca prin Domnul Hristos, făgăduinţele lui Dumnezeu, făcute tocmai pentru astfel de păcătoşi dependenţi, neajutoraţi şi plini de căinţă.

În frământarea sa, Iacov s-a prins strâns de înger şi n-a vrut să-l lase să plece. În timp ce el se ruga cu lacrimi, îngerul i-a amintit de greşelile trecute şi a încercat să plece de la el, [98] pentru a-l încerca. Tot aşa vor fi puşi la probă şi încercaţi şi cei drepţi, în ziua necazului lor, pentru a-şi dovedi tăria credinţei, perseverenţa şi încrederea neclintită în puterea lui Dumnezeu de a-i elibera.

Iacov nu voia să fie respins. Ştia că Dumnezeu este milos şi a apelat la îndurarea Lui. El a arătat către părerea lui de rău şi către pocăinţa pentru greşelile lui şi a insistat cu cererea de a fi eliberat din mâna lui Esau. Rugăciunea lui insistentă a durat în felul acesta toată noaptea. Când privea la greşelile sale trecute, aproape ajungea la disperare. El ştia, însă, că fără ajutor de la Dumnezeu va pieri. El l-a ţinut strâns pe înger şi şi-a susţinut cererea cu strigăte fierbinţi de agonie, până când a biruit.

La fel va fi şi cu cei neprihăniţi. Când revăd evenimentele din viaţa lor trecută, speranţa aproape îi părăseşte, dar pe măsură ce realizează că este o situaţie de viaţă şi de moarte, ei vor striga stăruitor către Dumnezeu şi vor apela la El, prezentându-şi părerea de rău din trecut pentru multele lor păcate şi pocăinţa făcută cu umilinţă. Se vor bizui apoi pe făgăduinţa Lui: „Afară numai dacă vor căuta ocrotirea Mea, vor face pace cu Mine, da, vor face pace cu Mine.“ Isaia 27, 5. În felul acesta, cererile lor zeloase vor fi prezentate lui Dumnezeu zi şi noapte. Dumnezeu n-ar fi ascultat rugăciunea lui Iacov şi nu i-ar fi salvat îndurător viaţa dacă el nu s-ar fi pocăit deja de răul făcut când obţinuse binecuvântarea prin înşelătorie.

Cei drepţi, ca şi Iacov, vor manifestata o credinţă şi o hotărâre de neclintit, ce nu vor accepta nici un refuz. Ei îşi vor simţi nevrednicia, dar nu vor avea greşeli ascunse de dezvăluit. Dacă ar mai avea păcate, pe care să nu le fi mărturisit şi de care să nu se fi pocăit, care să le apară în faţă atunci când sunt torturaţi de teamă şi chin sufletesc, precum şi de simţământul viu al nevredniciei lor, ar fi copleşiţi. Disperarea le-ar distruge [99] credinţa şi ei n-ar putea avea încredere să stăruie în mod serios pe lângă Dumnezeu, pentru eliberare. Ei şi-ar petrece clipele preţioase mărturisindu-şi păcatele ascunse şi deplângându-şi starea disperată.

Timpul de probă este acordat tuturor, ca să se pregătească pentru ziua lui Dumnezeu. Dacă vreunul neglijează pregătirea şi nu ia seama la avertizările date cu credincioşie, va fi fără scuză. Lupta serioasă şi perseverentă a lui Iacov cu îngerul ar trebui să fie un exemplu pentru creştini: Iacov a biruit pentru că a fost hotărât şi stăruitor.

Toţi cei care doresc binecuvântarea lui Dumnezeu, cum a dorit-o Iacov, care se prind de făgăduinţe şi sunt la fel de serioşi şi perseverenţi ca şi el, vor reuşi cum a reuşit şi el. Deoarece mulţi aşa-zişi credincioşi sunt delăsători în lucrurile spirituale, există atât de puţină exersare a adevăratei credinţe şi atât de puţin din greutatea adevărului se sprijină pe umerii lor. Ei nu pot obţine binecuvântarea pentru că nu vor să facă eforturi, să renunţe la eu, să agonizeze înaintea lui Dumnezeu şi să se roage mult şi stăruitor pentru ea. Acea credinţă care va rezista în timpul strâmtorării trebuie să fie zilnic exersată acum. Cei care nu depun acum eforturi serioase să exerseze credinţă perseverentă vor fi cu totul nepregătiţi să manifeste acea credinţă care să-i facă în stare să stea în picioare în ziua necazului. [100]

Capitolul 14 — Copiii lui Israel

Iosif lua aminte la instrucţiunile tatălui său şi se temea de Domnul. El asculta mai mult decât oricare din fraţii lui de învăţăturile drepte ale tatălui lor. Preţuia sfaturile lui şi îi plăcea să-L asculte pe Dumnezeu din toată inima. El era întristat de comportarea rea a unora din fraţii lui şi îi implora cu umilinţă să umble pe o cale neprihănită şi să-şi părăsească faptele rele. Aceasta n-a făcut decât să-i înfurie pe el. Iosif ura atât de mult păcatul, încât nu putea suporta să-şi vadă fraţii păcătuind împotriva lui Dumnezeu. El a adus această problemă înaintea tatălui lui, sperând că autoritatea lui îi va putea corecta. Expunerea păcatelor lor i-a mâniat pe fraţii lui. Ei observaseră dragostea puternică a tatălui lor pentru Iosif şi erau invidioşi pe el. Invidia lor s-a transformat în ură şi, în cele din urmă, în crimă.

Îngerul lui Dumnezeu îl învăţa pe Iosif prin visuri pe care el le povestea cu sinceritate fraţilor lui: „«Noi eram la legatul snopilor în mijlocul câmpului; şi iată că snopul meu s-a ridicat şi a stătut în picioare; iar snopii voştri l-au înconjurat şi s-au aruncat cu faţa la pământ înaintea lui.» Fraţii lui i-au zis: «Doar n-ai să împărăţeşti tu peste noi? Doar n-ai să ne cârmuieşti tu pe noi?» Şi l-au urât şi mai mult din pricina visurilor lui şi din pricina cuvintelor lui. [101]

Iosif a mai visat un alt vis şi l-a istorisit fraţilor lui. El a zis: «Am mai visat un vis! Soarele, luna şi unsprezece stele se aruncau cu faţa la pământ înaintea mea.» L-a istorisit tatălui său şi fraţilor săi. Tatăl său l-a mustrat şi i-a zis: «Ce înseamnă visul acesta, pe care l-ai visat? Nu cumva vom veni, eu, mama ta şi fraţii tăi, să ne aruncăm cu faţa la pământ înaintea ta?» Fraţii săi au început să-l pizmuiască; dar tatăl său a ţinut minte lucrurile acestea.“

Iosif în Egipt

Fraţii lui Iosif şi-au propus să-l omoare, dar până la urmă s-au mulţumit să-l vândă ca sclav pentru a-l împiedica să devină mai mare decât ei. Credeau că l-au trimis acolo unde nu-i mai putea deranja cu visurile lui şi unde nu exista posibilitatea ca acestea să se împlinească. Dar Dumnezeu avea sub control chiar calea pe care au urmat-o ei, ca să împlinească ceea ce ei planificaseră să nu aibă loc niciodată: ca Iosif să stăpânească peste ei.

Dumnezeu nu l-a lăsat pe Iosif să meargă singur în Egipt. Îngerii au pregătit calea pentru primirea lui. Potifar, un ofiţer al lui Faraon, căpetenia străjerilor, l-a cumpărat de la ismaeliţi. Domnul a fost cu Iosif şi a făcut să-i meargă bine şi să capete trecere înaintea stăpânului lui, aşa că acesta i-a dat în grijă tot ce poseda. „Egipteanul a lăsat pe mâinile lui Iosif tot ce avea; şi nu se îngrijea de nimic, decât de hrana pe care o mânca.“ Se considera o urâciune ca un evreu să pregătească mâncarea unui egiptean.

Când Iosif a fost ispitit să se abată de la calea cea dreaptă, să calce Legea lui Dumnezeu şi să se dovedească necredincios faţă de stăpânul lui, el a rezistat cu hotărâre. În răspunsul pe care i l-a dat soţiei stăpânului său, a dat mărturie despre puterea înălţătoare care vine din frica de Dumnezeu. [102]

După ce a vorbit despre marea încredere a stăpânului în el, căci îi dăduse pe mână tot ce avea Iosif, a exclamat: „Cum aş putea să fac eu un rău atât de mare şi să păcătuiesc împotriva lui Dumnezeu?“ El n-a vrut să se lase abătut de la calea neprihănirii şi să calce legea lui Dumnezeu, de nici o tentaţie sau ameninţare.

Atunci când a fost acuzat de o crimă josnică, el nu s-a afundat în disperare. În conştienţa nevinovăţiei şi dreptăţii, s-a încrezut mai departe în Dumnezeu, iar El, care îl susţinuse şi până atunci, nu l-a părăsit. Iosif a fost legat cu lanţuri şi ţinut într-o închisoare întunecoasă. Dar, Dumnezeu a schimbat chiar această nenorocire într-o binecuvântare. I-a dat trecere înaintea mai marelui închisorii şi, curând, lui Iosif i-a fost încredinţată sarcina supravegherii tuturor celor închişi.

Iată un exemplu pentru toate generaţiile care vor trăi pe pământ. Deşi s-ar putea să fie expuşi ispitelor, oamenii ar trebui totuşi să-şi dea întotdeauna seama că există un mijloc de apărare la îndemână, iar dacă nu vor fi protejaţi va fi numai greşeala lor. Dumnezeu va fi un ajutor care nu lipseşte şi Duhul Lui va fi un scut. Chiar dacă sunt înconjuraţi de cele mai puternice ispite, există un izvor de putere la care să recurgă pentru a rezista.

Cât de cumplit a fost atacul asupra moralităţii lui Iosif! Venea printr-o persoană cu influenţă, care putea într-adevăr să-l ducă pe un drum greşit. Totuşi, cât de prompt şi hotărât a rezistat el. Iosif a suferit pentru virtutea şi integritatea lui, întrucât cea care voise să-l ducă în rătăcire s-a răzbunat împotriva purităţii pe care n-a putut-o corupe şi, prin influenţa ei, a făcut să fie aruncat în închisoare, acuzându-l de un rău respingător. Acolo, Iosif a suferit pentru că n-a vrut să renunţe la integritatea lui. El şi-a aşezat reputaţia şi interesele în mâinile lui Dumnezeu. Deşi a îngăduit ca Iosif să fie chinuit un timp, pentru a-l pregăti [103] să ocupe o poziţie importantă, totuşi Dumnezeu i-a ocrotit reputaţia înnegrită de un acuzator rău şi, după aceea, la timpul Lui potrivit, a făcut-o să strălucească. Dumnezeu a făcut ca temniţa însăşi, să fie calea spre înălţarea lui. Virtutea îşi va aduce în timp propria răsplată. Scutul care apăra inima lui Iosif era frica de Dumnezeu, care l-a făcut să fie credincios şi drept faţă de stăpânul lui şi loial faţă de Dumnezeu.

Cu toate că Iosif a fost înălţat la rangul de conducător al întregii ţări, el nu L-a uitat pe Dumnezeu. Ştia că este un străin într-o ţară străină, despărţit de tatăl şi de fraţii lui, care îl întristaseră adesea, dar el credea cu hotărâre că Dumnezeu îi conducea viaţa pentru a-l pune într-o poziţie importantă. Depinzând continuu de Dumnezeu, el şi-a îndeplinit cu credincioşie toate datoriile funcţiei sale de conducător peste ţara Egiptului.

Iosif umbla cu Dumnezeu. El nu putea fi determinat prin nici o ispită sau ameninţare să se abată de la calea neprihănirii şi să calce Legea lui Dumnezeu. Stăpânirea lui de sine şi răbdarea lui în necaz, precum şi fidelitatea lui neclintită, au rămas înregistrate spre binele tuturor celor care aveau să trăiască după el. Când fraţii lui şi-au recunoscut păcatul înaintea lui, Iosif i-a iertat cu mărinimie, iar prin faptele lui de bunăvoinţă şi de iubire a arătat că nu nutrea resentimente din cauza cruzimii cu care se purtaseră faţă de el mai înainte.

Zile de prosperitate

Copiii lui Israel nu erau sclavi. Ei nu şi-au vânduseră niciodată vitele, pământurile şi pe ei înşişi lui Faraon pentru hrană, aşa cum făcuseră mulţi dintre egipteni. Datorită serviciului adus de Iosif în favoarea împărăţiei, israeliţilor li se dăduse un ţinut unde să locuiască împreună cu turmele şi cirezile lor. Faraon [104] aprecia înţelepciunea lui Iosif în administrarea tuturor lucrurilor legate de împărăţie, în special în pregătirile pentru anii lungi de foamete care au venit peste ţara Egiptului. El credea că întreaga împărăţie este îndatorată, pentru prosperitatea ei, faţă de organizarea înţeleaptă a lui Iosif; şi, ca o dovadă a recunoştinţei lui, i-a spus acestuia: „«Ţara Egiptului este deschisă înaintea ta; aşează pe tatăl tău şi pe fraţii tăi în cea mai bună parte a ţării. Să locuiască în ţinutul Gosen; şi dacă găseşti printre ei oameni destoinici, pune-i în fruntea turmelor mele.»

Iosif a aşezat pe tatăl său şi pe fraţii săi şi le-a dat o moşie în ţara Egiptului, în cea mai bună parte a ţării, în ţinutul lui Ramses, cum poruncise Faraon. Iosif a hrănit cu pâine pe tatăl său şi pe fraţii săi şi pe toată familia tatălui său, după numărul copiilor lor.“

Împăratul Egiptului nu cerea nici o taxă de la tatăl şi fraţii lui Iosif, iar el avea permisiunea să le asigure cu generozitate hrana. Împăratul le-a zis slujitorilor lui: Nu suntem noi îndatoraţi Dumnezeului lui Iosif şi lui însuşi pentru aceste bogate provizii de hrană? Nu datorită înţelepciunii lui am acumulat un aşa belşug? În timp ce alte ţări pier, noi avem destul! Conducerea lui a îmbogăţit foarte mult împărăţia.

„Iosif a murit şi fraţii lui şi toată generaţia aceea de oameni. Fiii lui Israel s-au înmulţit şi s-au mărit, au crescut şi au ajuns foarte puternici. Şi s-a umplut ţara de ei. Peste Egipt s-a ridicat un alt împărat, care nu cunoscuse pe Iosif. El a zis poporului său: «Iată că poporul copiilor lui Israel este mai mare şi mai puternic decât noi. Veniţi să ne arătăm dibaci faţă de el, ca să nu crească, pentru ca nu cumva, [105] dacă se va întâmpla un război, să se unească şi el cu vrăjmaşii noştri, să ne bată şi să iasă apoi din ţară.»“

Asuprirea

Acest nou împărat al Egiptului a auzit că fiii lui Israel erau de mare ajutor împărăţiei. Mulţi dintre ei erau muncitori înzestraţi şi inteligenţi, şi nu voia să fie lipsit de munca lor. Noul împărat i-a pus pe copiii lui Israel în acelaşi rând cu acea categorie de sclavi care îşi vânduseră vitele, pământurile şi pe ei înşişi împărăţiei. „Şi au pus peste ei isprăvnicei ca să-i asuprească prin munci grele. Astfel a zidit el cetăţile Pitom şi Ramses ca să slujească de hambare lui Faraon.“

„Dar cu cât îi asupreau mai mult, cu atât se înmulţeau şi creşteau; şi s-au scârbit de copiii lui Israel. Atunci egiptenii au adus pe copiii lui Israel la o aspră robie. Le-au făcut viaţa amară prin lucrări grele de lut şi cărămizi, şi prin tot felul de lucrări de pe câmp: şi în toate muncile acestea pe care-i sileau să le facă, erau fără nici un pic de milă. “

Le sileau pe femeile lor să lucreze la câmp, ca şi cum ar fi fost roabe. Totuşi numărul lor nu a scăzut. Când împăratul şi slujitorii lui au văzut că numărul lor creştea mereu, s-au consultat pentru a-i forţa să îndeplinească o anumită cantitate de lucru în fiecare zi. Credeau că-i vor supune prin munca grea şi erau mânioşi că nu puteau face să le scadă numărul şi să le zdrobească spiritul independent.

Deoarece nu şi-au putut atinge scopul, egiptenii şi-au împietrit inimile şi au mers şi mai departe. Împăratul a poruncit ca pruncii de parte bărbătească să fie omorâţi chiar la naştere. Satana era [106] cel care îi inspira. El ştia că dintre evrei trebuia să se ridice un eliberator, care să-i salveze din asuprire, şi credea că, dacă îl putea influenţa pe împărat să-i ucidă pe toţi copiii de parte bărbătească, planul lui Dumnezeu ar fi fost zădărnicit. Femeile se temeau de Dumnezeu şi n-au făcut aşa cum le poruncise împăratul Egiptului, ci i-au lăsat cu viaţă pe băieţei.

Femeile n-au îndrăznit să-i omoare pe copiii evrei şi, pentru că n-au ascultat de porunca împăratului, Domnul le-a dat prosperitate. Când a fost înştiinţat că porunca nu-i fusese ascultată, împăratul Egiptului s-a mâniat foarte tare. Atunci şi-a întărit şi mai mult porunca.

Şi-a însărcinat întreg poporul să vegheze cu stricteţe, spunând: „Să aruncaţi în râu pe orice băiat care se va naşte şi să lăsaţi pe toate fetele să trăiască.“

Moise

Când acest crud decret se afla în plină desfăşurare, s-a născut Moise. Mama lui l-a ascuns în siguranţă, atât cât a putut, apoi i-a pregătit o bărcuţă de papură, a uns-o cu smoală ca să nu intre apă în ea şi a aşezat-o la marginea apei, în timp ce sora lui avea să zăbovească în preajmă, aparent indiferentă. Ea veghea cu îngrijorare să vadă ce se va întâmpla cu frăţiorul ei. Îngerii vegheau şi ei ca să nu i se întâmple vreun rău pruncului neajutorat, care fusese aşezat acolo de o mamă iubitoare şi încredinţat grijii lui Dumnezeu prin rugăciunile ei fierbinţi amestecate cu lacrimi.

Aceşti îngeri au îndreptat paşii fiicei lui Faraon la râu, aproape de locul unde se afla micuţul străin nevinovat. Atenţia ei a fost atrasă de ciudata bărcuţă şi a trimis-o [107] pe una din slujitoarele ei să i-o aducă. Când a dat la o parte capacul acestei bărcuţe construite în mod deosebit, a văzut un prunc drăguţ „un băieţaş care plângea. I-a fost milă de el.“ Ea a ştiut că o mamă evreică iubitoare luase această măsură unică pentru a proteja viaţa copilaşului ei mult iubit şi a hotărât pe loc că el va fi fiul ei. Îndată a venit sora lui Moise şi a întrebat: „«Să mă duc să-ţi chem o doică dintre femeile evreilor, ca să-ţi alăpteze copilul?» «Du-te», i-a răspuns fata lui Faraon.“

Sora a alergat cu bucurie la mama ei, i-a spus vestea bună şi a condus-o în mare grabă la fiica lui Faraon. Copilul a fost încredinţat mamei să-l alăpteze, iar ea a fost plătită generos pentru creşterea propriului fiu. Cu recunoştinţă, această mamă şi-a început sarcina pe care o putea îndeplini acum în siguranţă şi fericire. Ea a crezut că Dumnezeu îi ocrotise viaţa copilului. Cu credincioşie, s-a folosit de ocazia preţioasă de a-şi educa fiul pentru o viaţă utilă. Ea a fost mai meticuloasă în educarea lui Moise decât în a celorlalţi copii ai ei; deoarece era sigură că viaţa i-a fost păstrată pentru vreo lucrare măreaţă. Prin învăţăturile date cu credincioşie, ea a întipărit în mintea lui tânără frica de Dumnezeu şi dragostea pentru adevăr şi dreptate.

Această mamă nu şi-a oprit aici eforturile, ci s-a rugat fierbinte lui Dumnezeu pentru fiul ei, ca să poată fi păzit de orice influenţă rea. L-a învăţat să se plece şi să se roage lui Dumnezeu, viului Dumnezeu, pentru că numai El îl putea auzi şi ajuta în orice nevoie. A căutat să-i imprime în minte păcătoşenia idolatriei. Ştia că el avea să fie despărţit curând de influenţa ei şi predat mamei lui adoptive de neam împărătesc şi că avea să fie înconjurat de influenţe menite [108] să-l facă să nu creadă în existenţa Făcătorului cerurilor şi pământului.

Învăţăturile pe care le-a primit Moise de la părinţii lui au fost de aşa natură încât să-i fortifice mintea şi să-l apere de corupţia păcatului, precum şi de primejdia de a deveni mândru în mijlocul splendorii şi extravaganţei vieţii de la curte. El avea o minte clară şi o inimă pricepută şi nu a pierdut niciodată impresiile sfinte primite în copilărie. Mama lui l-a ţinut cât a putut de mult, dar a fost obligată să se despartă de el când era de vreo doisprezece ani, iar el a devenit atunci fiul fiicei lui Faraon.

Satana a fost înfrânt. Inspirându-l pe Faraon să-i omoare pe toţi copiii de parte bărbătească, el se gândea să răstoarne planurile lui Dumnezeu şi să-l distrugă pe acela pe care El îl va ridica să-I salveze poporul. Dar Dumnezeu S-a folosit chiar de decretul de moarte împotriva copiilor evrei, ca de mijlocul prin care să-l plaseze pe Moise în familia regală, unde avea posibilităţi să devină un om învăţat, calificat în cel mai înalt grad să-şi conducă poporul afară din Egipt.

Faraon nădăjduia să-şi înalţe nepotul adoptiv pe tron. El l-a educat să stea în fruntea armatelor Egiptului şi să le conducă în luptă. Moise era un mare favorit al oştirii lui Faraon şi era foarte onorat, pentru că o conducea la luptă cu o iscusinţă şi o înţelepciune superioare. „Moise a învăţat toată înţelepciunea egiptenilor şi era puternic în cuvinte şi în fapte.“ Egiptenii îl priveau pe Moise ca pe o personalitate remarcabilă.

Pregătire specială pentru lucrarea de conducere

Îngerii l-au învăţat pe Moise că Dumnezeu îl alesese ca să-i elibereze pe copiii lui Israel. Conducătorii copiilor lui Israel erau şi ei instruiţi de îngeri că [109] timpul eliberării lor era aproape şi că Moise era omul pe care îl va folosi Dumnezeu pentru a îndeplini această lucrare. Moise credea că evreii vor fi eliberaţi prin război, că el va sta în fruntea oştirii lor, ca să conducă lupta împotriva armatelor egiptene şi să-şi elibereze fraţii din jugul asupririi. Având în vedere acest lucru, Moise veghea asupra sentimentelor lui, ca să nu se ataşeze puternic de mama lui adoptivă sau de Faraon, ca nu cumva să-i fie mai greu să facă voia lui Dumnezeu fără nici o ezitare.

Domnul l-a păzit pe Moise ca să nu fie vătămat de influenţele rele din jurul lui. El nu a uitat niciodată principiile adevărului primite în tinereţe de la părinţii săi temători de Dumnezeu. Apoi, când a avut cea mai mare nevoie să fie ocrotit de influenţele corupătoare ce însoţeau viaţa de la curte, lecţiile copilăriei au adus roade. Frica de Dumnezeu se afla înaintea lui. Dragostea pentru fraţii săi era atât de puternică şi respectul lui pentru credinţa evreilor atât de mare, încât el nu voia să-şi ascundă originea pentru onoarea de a fi un moştenitor al familiei regale.

Când avea patruzeci de ani, Moise „a ieşit pe la fraţii săi şi a fost martor la muncile lor grele. A văzut pe un egiptean care bătea pe un evreu, unul dintre fraţii lui. S-a uitat în toate părţile şi văzând că nu este nimeni, a omorât pe egiptean şi l-a ascuns în nisip. A ieşit în ziua următoare; şi iată că doi evrei se certau. A zis celui ce n-avea dreptate: «Pentru ce loveşti pe semenul tău?» Şi omul acela a răspuns: «Cine te-a pus pe tine mai mare şi judecător peste noi? Nu cumva ai de gând să mă omori şi pe mine, cum ai omorât pe egipteanul acela?» Moise s-a temut şi a zis: «Nu mai încape îndoială că faptul este cunoscut.» Faraon a aflat ce se petrecuse şi căuta [110] să omoare pe Moise. Dar Moise a fugit dinaintea lui Faraon şi a locuit în ţara Madian.“ Domnul i-a condus paşii şi a găsit locuinţă la Ietro, un om care se închina lui Dumnezeu. El era păstor şi, în acelaşi timp, şi preot al Madianului. Fiicele lui aveau grijă de turme. Curând, însă, turmele lui Ietro au fost date în grija lui Moise, care s-a căsătorit cu una din fiicele lui şi a rămas în Madian patruzeci de ani.

Moise s-a pripit omorându-l pe egiptean. El credea că poporul Israel înţelegea că providenţa lui Dumnezeu îl ridicase ca să-i elibereze. Dumnezeu, însă, n-a plănuit să-i elibereze pe copiii lui Israel prin luptă, cum credea Moise, ci prin propria-I putere nemărginită, ca slava să-I poată fi atribuită numai Lui. Dumnezeu deţine controlul şi El a întors fapta lui Moise de a-l ucide pe egiptean spre împlinirea scopului Său. În providenţa Lui, îl adusese pe Moise în familia imperială a Egiptului, unde a primit o vastă educaţie. Totuşi el nu era pregătit ca Dumnezeu să-i încredinţeze măreaţa lucrare pentru care îl alesese. El nu putea părăsi imediat curtea şi favorurile acordate ca nepot al împăratului, ca să îndeplinească lucrarea specială a lui Dumnezeu. Trebuia să aibă timp pentru a obţine o experienţă şi o educaţie în şcoala adversităţii şi sărăciei. În timp ce trăia în singurătate, Domnul Şi-a trimis îngerii ca să-l instruiască în mod deosebit cu privire la viitor. Aici a învăţat el, mai pe deplin, lecţia stăpânirii de sine şi a umilinţei. El păzea turmele lui Ietro, iar, în timp ce-şi făcea datoria umilă de păstor, Dumnezeu îl pregătea să devină un păstor spiritual al oilor Lui, al poporului Israel.

Când Moise a condus turma în pustie şi a ajuns la muntele lui Dumnezeu, la Horeb, „îngerul Domnului i s-a arătat într-o flacără de foc, [111] care ieşea din mijlocul unui rug.“ „Domnul a zis: «Am văzut asuprirea poporului Meu, care este în Egipt şi am văzut strigătele pe care le scoate din pricina asupritorilor lui; căci îi cunosc durerile. M-am pogorât ca să-l izbăvesc din mâna egiptenilor şi să-l scot din ţara aceasta şi să-l duc într-o ţară bună şi întinsă, într-o ţară unde curge lapte şi miere... Iată că strigătele israeliţilor au ajuns până la Mine şi am văzut chinul cu care îi chinuiesc egiptenii. Acum vino, Eu te voi trimite la Faraon şi vei scoate din Egipt pe poporul Meu, pe copiii lui Israel.»“

Se împlinise vremea când Dumnezeu voia ca Moise să schimbe toiagul de păstor cu toiagul lui Dumnezeu, pe care El avea să-l facă să împlinească semne şi minuni, eliberându-şi poporul de sub apăsare şi apărându-l când aveau să fie urmăriţi de duşmani.

Moise a consimţit să îndeplinească misiunea. Mai întâi l-a vizitat pe socrul lui şi a obţinut încuviinţarea acestuia ca să se întoarcă în Egipt împreună cu familia. N-a îndrăznit să-i spună lui Ietro despre solia lui către Faraon, ca nu cumva el să nu vrea să-i lase pe soţia şi copiii lui să-l însoţească într-o misiune aşa de primejdioasă. Domnul l-a întărit şi i-a înlăturat temerile, spunându-i: „Du-te, întoarce-te în Egipt; căci toţi cei ce umblau să-ţi ia viaţa au murit.“ [112]

Capitolul 15 — Manifestarea puterii lui Dumnezeu

Copiii lui Israel i-au slujit pe egipteni mulţi ani de zile. Doar câteva familii coborâseră în Egipt, dar au devenit o mare mulţime. Fiind înconjuraţi de idolatrie, mulţi din ei au pierdut cunoaşterea adevăratului Dumnezeu şi au uitat Legea Lui. Ei s-au unit cu egiptenii în închinarea la soare, la lună şi la stele, precum şi la animale şi la chipuri lucrate de mâna oamenilor.

Tot ceea ce-i înconjura pe copiii lui Israel avea menirea de a-i face să-L uite pe viul Dumnezeu. Totuşi, între evrei erau din aceia care păstrau cunoaşterea de Dumnezeu, Creatorul cerurilor şi al pământului. Ei erau îndureraţi să-şi vadă copiii fiind în fiecare zi martori şi chiar luând parte la urâciunile oamenilor idolatri din jurul lor, închinându-se zeităţilor egiptene de lemn şi de piatră şi aducând jertfe acestor obiecte fără simţuri. Credincioşii erau mâhniţi şi, în suferinţa lor, strigau către Domnul să-i elibereze din jugul egiptean şi să-i scoată din Egipt, ca să poată scăpa de idolatrie şi de influenţele rele ce-i înconjurau.

Mulţi evrei, însă, erau mulţumiţi să rămână mai degrabă în robie decât să plece în altă ţară şi să întâmpine greutăţile ce însoţesc o asemenea călătorie. [113]

De aceea Domnul nu i-a eliberat prin prima manifestare a semnelor şi minunilor Lui înaintea lui Faraon. El a condus evenimentele astfel încât spiritul tiranic al lui Faraon să se manifeste mai pe deplin, pentru a-Şi putea demonstra marea Sa putere înaintea egiptenilor şi înaintea poporului Său şi a-i face pe israeliţi doritori să părăsească Egiptul şi să aleagă slujirea lui Dumnezeu.

Cu toate că mulţi Israeliţi ajunseseră corupţi de idolatrie, totuşi cei credincioşi au stat neclintiţi. Ei nu şi-au ascuns credinţa, ci au recunoscut în mod deschis înaintea egiptenilor că ei servesc singurului Dumnezeu adevărat şi viu. Ei repetau dovezile existenţei lui Dumnezeu, de la creaţiune până în zilele lor. Egiptenii au avut ocazia să facă cunoştinţă cu credinţa evreilor şi cu Dumnezeul lor. Ei încercaseră să-i corupă pe închinătorii credincioşi ai adevăratului Dumnezeu şi erau supăraţi pentru că n-au reuşit aceasta nici prin ameninţări, nici prin promisiuni de răsplătire şi nici prin tratamente crude.

Ultimii doi împăraţi care au ocupat tronul Egiptului au fost tiranici şi i-au tratat cu cruzime pe evrei. Bătrânii lui Israel se străduiau să încurajeze credinţa israeliţilor, care se stingea, referindu-se la făgăduinţa dată lui Avraam şi la cuvintele profetice ale lui Iosif, chiar înainte de a muri, care prevesteau eliberarea lor din Egipt. Unii ascultau şi credeau. Alţii priveau la propria lor condiţie jalnică şi refuzau să spere.

Israel influenţat de mediul înconjurător

Egiptenii aflaseră despre aşteptările copiilor lui Israel şi luau în râs speranţele lor de eliberare şi vorbeau batjocoritor despre puterea Dumnezeului lor. Ei arătau către situaţia acestora ca popor, ca fiind numai o naţiune de sclavi, şi le spuneau [114] cu ironie: Dacă Dumnezeul vostru este atât de drept şi de milos şi are putere asupra dumnezeilor egipteni, de ce nu face din voi un popor liber? De ce nu-Şi manifestă măreţia şi puterea ca să vă înalţe?

Apoi egiptenii le atrăgeau atenţia israeliţilor asupra lor înşişi, care se închinau la dumnezei aleşi de ei, pe care israeliţii îi numeau dumnezei falşi. Ei spuneau cu trufie că dumnezeii lor le dăduseră prosperitate, hrană, îmbrăcăminte şi mari bogăţii, că-i dăduseră şi pe israeliţi în mâinile lor să-i slujească şi că ei aveau putere să-i asuprească şi să le distrugă viaţa ca să nu mai fie un popor. Ei îşi băteau joc de ideea că evreii vor fi vreodată eliberaţi din robie.

Faraon se fălea că ar vrea să-L vadă pe Dumnezeul lor eliberându-i din mâinile lui. Aceste cuvinte au distrus speranţele multora dintre copiii lui Israel. Li se părea că lucrurile stăteau chiar aşa cum spuneau împăratul şi sfetnicii lui. Ştiau că erau trataţi ca sclavi şi că trebuia să îndure orice asuprire din partea supraveghetorilor şi conducătorilor lor. Băieţii le fuseseră vânaţi şi omorâţi. Propria viaţă le era o povară, iar ei credeau şi se închinau Dumnezeului cerului.

Apoi îşi comparau starea cu cea a egiptenilor. Aceştia nu credeau deloc într-un Dumnezeu viu, care avea putere să salveze sau să nimicească. Unii din ei se închinau la idoli, chipuri de lemn şi de piatră, în timp ce alţii alegeau să se închine la soare, la lună şi la stele; totuşi le mergea bine şi erau bogaţi. Unii dintre evrei se gândeau că, dacă Dumnezeu ar fi mai presus de toţi dumnezeii, nu i-ar lăsa, în felul acesta, să fie sclavii unei naţiuni idolatre.

Slujitorii credincioşi ai lui Dumnezeu au înţeles [115] că din cauza necredincioşiei lor, ca popor, şi a tendinţei lor de a se înrudi prin căsătorie cu alte naţiuni şi a fi duşi astfel în idolatrie, îngăduise Domnul ca ei să meargă în Egipt. Ei le spuneau în mod hotărât fraţilor lor că Dumnezeu îi va scoate curând din Egipt şi le va sfărâma jugul apăsător.

A venit şi timpul când Dumnezeu avea să răspundă la rugăciunile poporului Său asuprit şi să-l scoată din Egipt cu astfel de manifestări ale puterii Sale, încât egiptenii să fie constrânşi să recunoască faptul că Dumnezeul evreilor, pe care Îl dispreţuiseră, este mai presus de toţi dumnezeii. El îi va pedepsi pentru idolatria lor şi pentru faptul că se lăudau plini de mândrie cu binecuvântările primite de la dumnezeii lor neînsufleţiţi. Dumnezeu Îşi va slăvi propriul Nume, ca şi alte naţiuni să poată auzi despre puterea Lui şi să tremure din cauza faptelor Sale măreţe şi ca poporul Său, fiind martor la lucrările Lui minunate, să se întoarcă pe deplin de la idolatria lui şi să-I aducă o închinare curată.

În eliberarea israeliţilor din Egipt, Dumnezeu a arătat clar, înaintea tuturor egiptenilor, harul Lui deosebit faţă de poporul Său. Dumnezeu a văzut potrivit să-Şi execute judecăţile asupra lui Faraon, ca el să poată cunoaşte prin experienţă tristă, deoarece nu putea fi convins altfel, că puterea lui Dumnezeu este superioară puterii tuturor celorlalţi. El a dat tuturor naţiunilor o dovadă exemplară şi convingătoare despre dreptatea şi puterea Lui divină, ca Numele să-I poată fi mărturisit pe întregul pământ. Era planul lui Dumnezeu ca aceste manifestări ale puterii să întărească şi credinţa poporului Său, iar urmaşii acestora să I se închine în mod statornic numai Lui, care lucrase astfel de minuni pline de îndurare pentru ei.

Moise i-a spus lui Faraon, după ce acesta a cerut poporului să facă acelaşi număr de cărămizi fără să primească paiele necesare, că Dumnezeu, pe care zicea că nu-L cunoaşte, îl va constrânge să se supună [116] cerinţelor Sale şi să-I recunoască autoritatea de Conducător suprem.

Plăgile

Minunile toiagului transformat în şarpe şi a râului transformat în sânge nu au mişcat inima împietrită a lui Faraon, ci doar i-au sporit ura faţă de israeliţi. Lucrările vrăjitorilor l-au făcut să creadă că aceste minuni erau făcute prin magie, dar el a avut dovezi îndestulătoare că nu astfel stăteau lucrurile, atunci când a fost îndepărtată plaga broaştelor. Dumnezeu putea să le facă să dispară şi să se întoarcă într-o clipă în ţărână, dar n-a făcut aceasta, ca nu cumva, după ce ar fi fost îndepărtate, împăratul şi egiptenii să spună că era rezultatul magiei, la fel ca lucrarea vrăjitorilor. Broaştele au murit şi atunci ei le-au adunat în grămezi. Le puteau vedea corpurile care poluau atmosfera. Astfel, împăratul şi Egiptul întreg au avut dovezi, pe care filozofia lor deşartă nu le putea înlătura, că aceasta nu era magie, ci o judecată de la Dumnezeul cerului.

Vrăjitorii nu au putut să facă să apară păduchi. Domnul nu le-a îngăduit egiptenilor nici măcar să aibă impresia că ar fi putut să producă plaga păduchilor. El a îndepărtat de la Faraon orice pretext pentru a nu crede. Chiar şi pe vrăjitori i-a constrâns să spună: „Acesta este degetul lui Dumnezeu.“

După aceea a venit plaga muştelor câineşti. Nu erau din acelea care ne supără în unele perioade ale anului, fără a ne vătăma, ci erau mari şi veninoase. Înţepătura lor era foarte dureroasă pentru oameni şi animale. Dumnezeu Şi-a separat poporul de egipteni şi nu a îngăduit ca muştele să apară între hotarele lor. [117]

Domnul a trimis apoi plaga ciumei vitelor şi, în acelaşi timp, a păzit vitele evreilor, astfel că nici una n-a murit. Apoi a venit plaga vărsatului negru asupra oamenilor şi animalelor, iar vrăjitorii nu s-au putut apăra împotriva ei. După aceea Domnul a trimis asupra Egiptului plaga pietrei amestecate cu foc, cu fulgere şi tunete. Timpul apariţiei fiecărei plăgi a fost anunţat dinainte, ca să nu se poată spune că ar fi o întâmplare. Domnul le-a demonstrat egiptenilor că întregul pământ era sub conducerea Dumnezeului evreilor; că tunetul, piatra şi furtuna ascultă de glasul Lui. Faraon, împăratul cel mândru care odată întreba: „Cine este Domnul, ca să ascult de glasul Lui?“ s-a umilit şi a zis: „Am păcătuit; Domnul are dreptate, iar eu şi poporul Meu suntem vinovaţi.“ L-a rugat pe Moise să fie mijlocitorul lui la Dumnezeu, ca fulgerele şi tunetele teribile să înceteze.

Apoi Domnul a trimis plaga înfricoşătoare a lăcustelor. Împăratul a ales mai degrabă să primească plăgile decât să se supună lui Dumnezeu. Fără remuşcare, şi-a văzut împărăţia lovită de aceste judecăţi teribile. După aceea, Domnul a trimis întuneric asupra Egiptului. Oamenii nu erau numai lipsiţi de lumină, ci şi atmosfera era foarte apăsătoare, aşa încât respiraţia era dificilă; totuşi evreii aveau lumină şi o atmosferă curată în locuinţele lor.

Dumnezeu a mai adus asupra Egiptului o plagă mai înspăimântătoare şi mai severă decât celelalte. Împăratul şi preoţii idolatri au fost aceia care s-au opus până la sfârşit cererii lui Moise. Poporul dorea să li se permită evreilor să părăsească Egiptul. Moise le-a descris lui Faraon, egiptenilor şi israeliţilor natura şi efectele ultimei plăgi. În noaptea aceea, atât de îngrozitoare pentru egipteni [118] şi atât de glorioasă pentru poporul lui Dumnezeu, a fost întemeiată ceremonia Paştelui.

A fost foarte greu pentru împăratul egiptean şi pentru poporul lui mândru şi idolatru să se supună cerinţelor Dumnezeului cerului. Împăratul Egiptului avea să se supună foarte încet. Sub chinul cel mai dureros ceda puţin, dar, după ce nenorocirea era îndepărtată, lua înapoi tot ce dăduse. În felul acesta, plagă după plagă au fost aduse asupra Egiptului şi împăratul nu s-a supus, deşi a fost constrâns de pedepsele teribile ale mâniei lui Dumnezeu. Împăratul a persistat în răzvrătirea lui chiar şi după ce Egiptul a fost ruinat.

Moise şi Aron i-au spus lui Faraon despre natura şi efectul fiecărei plăgi care venea în urma refuzului său de a lăsa pe Israel să plece. De fiecare dată, el a văzut aceste plăgi venind exact aşa cum i se spusese că vor veni, dar n-a cedat. Mai întâi le-a dat numai permisiunea să aducă jertfe Domnului în ţara Egiptului; apoi, după ce Egiptul a suferit mânia lui Dumnezeu, le-a îngăduit doar bărbaţilor să plece. După ce ţara a fost aproape distrusă de plaga lăcustelor, le-a dat voie şi soţiilor şi copiilor să meargă, dar nu şi vitelor lor. Moise i-a spus apoi împăratului că îngerul lui Dumnezeu le va ucide întâii născuţi.

Fiecare plagă a fost puţin mai strictă şi mai cumplită, iar aceasta avea să fie mai înfricoşătoare decât toate cele de dinainte. Împăratul cel mândru, însă, era extrem de mânios şi nu s-a umilit. Când egiptenii au văzut marile pregătiri făcute de israeliţi pentru noaptea aceea înfricoşătoare, au luat în râs semnul de recunoaştere înscris cu sânge pe stâlpii uşilor lor. [119]

Capitolul 16 — Eliberarea lui Israel din robie

Copiii lui Israel au urmat instrucţiunile date de Dumnezeu; şi, în timp ce îngerul morţii trecea de la casă a egiptenilor la alta, ei erau gata de călătorie, aşteptând ca împăratul răzvrătit şi oamenii lui să-i roage să plece.

„La miezul nopţii, Domnul a lovit pe toţi întâii născuţi din ţara Egiptului, de la întâiul născut al lui Faraon, care şedea pe scaunul lui de domnie, până la întâiul născut al celui închis în temniţă şi până la toţi întâii născuţi ai dobitoacelor. Faraon s-a sculat noaptea, el şi toţi slujitorii lui şi toţi egiptenii; şi au fost mari ţipete în Egipt, căci nu era casă unde să nu fie un mort. În aceeaşi noapte Faraon a chemat pe Moise şi pe Aaron şi le-a zis: «Sculaţi-vă, ieşiţi din mijlocul poporului meu, voi şi copiii lui Israel. Duceţi-vă de slujiţi Domnului, cum aţi zis. Luaţi-vă şi oile şi boii, cum aţi zis, duceţi-vă şi binecuvântaţi-mă.» Egiptenii zoreau poporul şi se grăbeau să-i scoată din ţară, căci ziceau: «Altfel, toţi vom pieri.»

Poporul şi-a luat plămădeala înainte de a se dospi. Şi-au învelit postăvile cu plămădeala în haine şi le-au pus pe umeri. Copiii lui [120] Israel au făcut ce spusese Moise şi au cerut Egiptenilor vase de argint, vase de aur şi haine. Domnul a făcut ca poporul să capete trecere înaintea egiptenilor, care le-au împlinit cererea. Şi astfel au jefuit pe egipteni.“

Domnul i-a descoperit acest lucru lui Avraam cu vreo patru sute de ani înainte de a se împlini. „Şi Domnul a zis lui Avraam: «Să ştii hotărât că sămânţa ta va fi străină într-o ţară, care nu va fi a ei; acolo va fi robită şi o vor apăsa greu, timp de patru sute de ani. Dar pe neamul căruia îi va fi roabă, îl voi judeca Eu: şi pe urmă va ieşi de acolo cu mari bogăţii.»“ Genesa 15, 13.14.

„O mulţime de oameni de tot soiul s-au suit împreună cu ei; aveau şi turme însemnate de oi şi boi.“ Copiii lui Israel au ieşit din Egipt cu averile lor care nu-i aparţineau lui Faraon pentru că ei nu i le vânduseră niciodată. Iacov şi fiii lui şi-au luat turmele de oi şi de vite cu ei în Egipt. Copiii lui Israel s-au înmulţit foarte mult, iar turmele lor au crescut în mare măsură. Dumnezeu i-a judecat pe egipteni trimiţând plăgi asupra lor şi determinându-i astfel să-I scoată în grabă poporul din Egipt, cu tot ce avea.

„După ce a lăsat Faraon pe popor să plece, Dumnezeu nu l-a dus pe drumul ce dă în ţara filistenilor, măcar că era mai aproape; căci a zis Dumnezeu: «S-ar putea să-i pară rău poporului văzând războiul, şi să se întoarcă în Egipt.» Ci Dumnezeu a pus pe popor să facă un ocol pe drumul care duce spre pustie, spre marea Roşie. Copiii lui Israel au ieşit înarmaţi din ţara Egiptului. Moise a luat cu el oasele lui Iosif; căci Iosif pusese pe fiii lui Israel să jure, zicând: [121] «Când vă va cerceta Dumnezeu, să luaţi cu voi oasele mele po aici.»“

Stâlpul de foc

„Au plecat din Sucot şi au tăbărât la Etam, la marginea pustiei. Domnul mergea înaintea lor, ziua într-un stâlp de nor, ca să-i călăuzească pe drum, iar noaptea într-un stâlp de foc, ca să-i lumineze, pentru ca să meargă şi ziua şi noaptea. Stâlpul de nor nu se depărta dinaintea poporului în timpul zilei, nici stâlpul de foc în timpul nopţii.“

Domnul ştia că filistenii se vor opune trecerii israeliţilor prin ţara lor. Vor spune despre ei că au fugit de la stăpânii lor din Egipt şi vor face război cu ei. Aducându-i în felul acesta lângă mare, Domnul S-a descoperit ca un Dumnezeu milos şi un Dumnezeu al judecăţii. El i-a spus lui Moise că Faraon îi va urmări şi l-a călăuzit chiar la locul unde să-şi aşeze tabăra, lângă mare. I-a mai spus că El va fi onorat înaintea lui Faraon şi a oştirii lui.

La câteva zile după plecarea evreilor din Egipt, egiptenii i-au spus lui Faraon că aceştia fugiseră şi că nu se vor mai întoarce niciodată ca să-l slujească din nou; şi se jeleau din cauză că îi lăsaseră să părăsească Egiptul. Pentru ei era o mare pierdere să fie lipsiţi de serviciile israeliţilor şi le părea rău că au consimţit să-i lase să plece. În ciuda a tot ce suferiseră prin judecăţile lui Dumnezeu, ei erau atât de împietriţi din cauza răzvrătirii lor continue, încât s-au hotărât să-i urmărească pe copiii lui Israel şi să-i aducă înapoi în Egipt cu forţa. Împăratul a luat o armată foarte mare şi şase sute de care, i-a urmărit şi i-a ajuns când erau aşezaţi cu tabăra lângă mare.

„Faraon se apropia. Copiii lui [122] Israel şi-au ridicat ochii şi iată că egiptenii veneau după ei. Şi copiii lui Israel s-au înspăimântat foarte tare şi au strigat către Domnul după ajutor. Ei au zis lui Moise: «Nu erau oare morminte în Egipt, ca să nu mai fi fost nevoie să ne aduci să murim în pustie? Ce ne-ai făcut de ne-ai scos din Egipt? Nu-ţi spuneam noi în Egipt: Lasă-ne să slujim ca robi egiptenilor, căci vrem mai bine să slujim ca robi egiptenilor decât să murim în pustie?» Moise a răspuns poporului: «Nu vă temeţi de nimic, staţi pe loc şi veţi vedea izbăvirea pe care v-o va da Domnul în ziua aceasta; căci pe egiptenii aceştia pe care-i vedeţi azi, nu-i veţi mai vedea niciodată. Domnul Se va lupta pentru voi; dar voi staţi liniştiţi.»“

Cât de repede şi-au pierdut israeliţii credinţa în Dumnezeu! Ei fuseseră martori la toate judecăţile Sale asupra egiptenilor, pentru a-l constrânge pe împărat să-i lase să plece, dar când le-a fost încercată credinţa în Dumnezeu au murmurat, deşi văzuseră dovezile puterii Lui în eliberarea lor minunată. În loc să se încreadă în Dumnezeu la nevoie, au murmurat împotriva credinciosului Moise, amintindu-i de cuvintele lor lipsite de credinţă pe care le rosteau în Egipt. L-au acuzat ca fiind cauza întregii lor suferinţe. El i-a încurajat să se încreadă în Dumnezeu, să nu dea expresie necredinţei şi vor vedea ce va face Domnul pentru ei. Moise a strigat fierbinte către Domnul ca să-Şi elibereze poporul ales.

Eliberarea de la Marea Roşie

„Domnul a zis lui Moise: «Ce rost au strigătele acestea? Spune copiilor lui Israel să pornească înainte. Tu, ridică-ţi toiagul, întinde-ţi mâna spre mare şi despică-o; şi copiii lui [123] Israel vor trece prin mijlocul mării ca pe uscat.»“ Dumnezeu voia ca Moise să înţeleagă faptul că El va lucra pentru poporul Lui, că nevoia lor va fi ocazia Lui. Când ei vor fi mers cât puteau de departe, el să le poruncească să meargă înainte şi, folosind toiagul pe care i-l dăduse Dumnezeu, să despartă apele.

„«Eu voi împietri inima egiptenilor, ca să intre în mare după ei. Şi Faraon şi toată oastea lui, carele şi călăreţii lui, vor face să se arate slava Mea. Şi vor şti egiptenii că Eu sunt Domnul, când Faraon, carele şi călăreţii lui vor face să se arate slava Mea.» Îngerul lui Dumnezeu, care mergea înaintea taberei lui Israel, Şi-a schimbat locul şi a mers înapoia lor şi stâlpul de nor care mergea înaintea lor şi-a schimbat locul şi a mers înapoia lor. El S-a aşezat între tabăra egiptenilor şi tabăra lui Israel. Norul acesta pe o parte era întunecos, iar pe cealaltă lumina noaptea. Şi toată noaptea cele două tabere nu s-au apropiat una de alta.“

Egiptenii nu-i puteau vedea pe evrei, deoarece norul gros de întuneric era deasupra lor, nor care pentru israeliţi era numai lumină. Astfel Şi-a arătat Dumnezeu puterea, ca să-şi încerce poporul, să vadă dacă se vor încrede în El sau nu, după ce le-a dat atâtea dovezi ale grijii şi dragostei Lui pentru ei, şi ca să-i mustre pentru necredinţa şi murmurarea lor. „Moise şi-a întins mâna spre mare. Şi Domnul a pus marea în mişcare printr-un vânt dinspre răsărit, care a suflat cu putere toată noaptea; el a uscat marea şi apele s-au despărţit în două. Copiii lui Israel au trecut marea ca pe uscat şi apele stăteau ca un zid la dreapta şi la stânga lor.“ Apele s-au ridicat şi au stat de fiecare parte ca nişte pereţi solizi, [124] în timp ce Israel a mers ca pe uscat prin mijlocul mării.

Oastea egipteană triumfa în noaptea aceea crezând că, din nou, copiii lui Israel se aflau în puterea lor. Credeau că nu era nici o posibilitate de scăpare pentru aceştia; pentru că în faţa evreilor se întindea Marea Roşie, iar armata lor numeroasă venea chiar în spatele acestora. Dimineaţa, când au ajuns la mare, iată că era un drum uscat, apele erau despărţite şi stăteau ca nişte ziduri de amândouă părţile, iar copiii lui Israel parcursese deja jumătate din cale. Egiptenii au aşteptat un timp să hotărască ce era mai bine să facă. Erau dezamăgiţi şi furioşi pentru că, atunci când evreii aproape că fuseseră în mâinile lor şi erau siguri de ei, le-a fost deschisă prin mare o cale neaşteptată. S-au hotărât să-i urmărească.

„Egiptenii i-au urmărit; şi toţi caii lui Faraon, carele şi călăreţii lui au intrat după ei în mijlocul mării. În straja dimineţii, Domnul, din stâlpul de foc şi de nor, S-a uitat spre tabăra egiptenilor şi a aruncat învălmăşeală în tabăra lor. A scos roţile carelor şi le-a îngreuiat mersul. Egiptenii au zis atunci: «Haidem să fugim dinaintea lui Israel, căci Domnul Se luptă pentru el împotriva egiptenilor.»“

Egiptenii au îndrăznit să se aventureze pe calea pe care o pregătise Dumnezeu pentru poporul Lui, iar îngerii lui Dumnezeu au trecut prin oştirea lor şi le-au scos roţile carelor. Ei erau iritaţi. Înaintarea le era foarte înceată şi au început să se tulbure. Şi-au amintit de judecăţile pe care Dumnezeul evreilor le adusese asupra lor în Egipt, pentru a-i constrânge să-l lase pe Israel să plece, şi se gândeau că s-ar putea ca Dumnezeu să-i dea pe ei toţi în mâinile israeliţilor. Au înţeles că [125] Dumnezeu lupta pentru Israel, s-au înspăimântat foarte tare şi se întorceau să fugă dinaintea evreilor, când „Domnul a zis lui Moise: «Întinde-ţi mâna spre mare; şi apele au să se întoarcă spre egipteni, peste carele lor şi peste călăreţii lor.»

«Moise şi-a întins mâna spre mare. Şi înspre dimineaţă marea şi-a reluat iarăşi repeziciunea cursului şi, la apropierea ei, egiptenii au luat-o la fugă; dar Domnul a năpustit pe egipteni în mijlocul mării. Apele s-au întors şi au acoperit carele, călăreţii şi toată oastea lui Faraon, care intraseră în mare după copiii lui Israel; nici unul măcar n-a scăpat. Dar copiii lui Israel au trecut prin mijlocul mării ca pe uscat, în timp ce apele stăteau ca un zid la dreapta şi la stânga lor. În ziua aceea, Domnul a izbăvit pe Israel din mâna egiptenilor; şi Israel a văzut pe egipteni morţi pe ţărmul mării. Israel a văzut mâna puternică pe care o îndreptase Domnul împotriva egiptenilor. Şi poporul s-a temut de Domnul şi a crezut în Domnul şi în robul Său, Moise.»“

Când evreii au văzut lucrarea minunată a lui Dumnezeu în nimicirea egiptenilor, şi-au unit vocile într-un cântec inspirat, de laudă recunoscătoare şi de o înaltă elocvenţă. [126]

Capitolul 17 — Călătoriile lui Israel

Copiii lui Israel au călătorit prin pustiu şi timp de trei zile nu au putut găsi apă de băut. Sufereau de sete şi „poporul a cârtit împotriva lui Moise, zicând «Ce avem să bem?» Moise a strigat către Domnul; şi Domnul i-a arătat un lemn, pe care l-a aruncat în apă. Şi apa s-a făcut dulce. Acolo a dat Domnul poporului legi şi porunci şi acolo l-a pus la încercare. El a zis: «Dacă vei asculta cu luare aminte glasul Domnului, Dumnezeului tău, dacă vei face ce este bine înaintea Lui, dacă vei asculta de poruncile Lui şi dacă vei păzi toate legile Lui, nu te voi lovi cu nici una din bolile cu care am lovit pe egipteni; căci Eu sunt Domnul, care te vindecă.»“

Copiii lui Israel păreau să aibă o inimă rea şi necredincioasă. Nu voiau să îndure greutăţile pustiei. Când întâlneau dificultăţi în drumul lor, le priveau ca imposibilităţi. Credinţa lor în Dumnezeu se năruia, iar ei nu mai vedeau înaintea lor decât moarte. „Şi toată adunarea copiilor lui Israel au cârtit în pustia aceea împotriva lui Moise şi Aaron. Copiii lui Israel le-au zis: «Cum de n-am murit loviţi de mâna Domnului în ţara [127] Egiptului, când şedeam lângă oalele noastre cu carne, când mâncam pâine şi ne săturam? Căci ne-aţi adus în pustia aceasta ca să faceţi să moară de foame toată mulţimea aceasta.»“

Ei nu au suferit cu adevărat durerile foamei. Aveau mâncare pentru prezent, dar se temeau de viitor. Nu puteau înţelege cum va rezista oştirea lui Israel, în timpul călătoriilor lungi prin pustiu, doar cu mâncarea simplă ce o aveau atunci şi, în necredinţa lor, îşi vedeau copiii murind de foame. Domnul a îngăduit ca mâncarea să li se termine şi să întâmpine dificultăţi, ca să-şi întoarcă inimile spre El, care îi ajutase până atunci, şi să poată crede în El. El era gata să fie pentru ei un ajutor prezent. Dacă, în nevoia lor, L-ar fi chemat, El le-ar fi demonstrat dovezile iubirii şi grijii Sale permanente.

Dar se părea că ei nu voiau să se încreadă în Domnul mai mult decât aveau înaintea ochilor dovezile neîntrerupte ale puterii Sale. Dacă ar fi avut credinţă adevărată şi încredere neclintită în Dumnezeu, ar fi suportat cu voioşie inconvenientele şi obstacolele sau chiar suferinţele reale, după ce Domnul lucrase într-un mod aşa de minunat pentru eliberarea lor din sclavie. Mai mult decât atât, Domnul le-a făgăduit că, dacă vor asculta poruncile Lui, nici o boală nu va veni asupra lor, căci El a zis: „Eu sunt Domnul care te vindecă.“

După această făgăduinţă sigură din partea lui Dumnezeu, era o necredinţă criminală ca ei să se aştepte că le vor muri copiii de foame. În Egipt suferiseră mult, fiind supraîmpovăraţi de muncă. Copiii le erau daţi la moarte şi, ca răspuns la rugăciunile lor, Dumnezeu i-a eliberat cu milă. Le-a promis să fie Dumnezeul lor, să-i ia ca popor [128] al Lui şi să-i conducă într-o ţară întinsă şi bună.

Ei, însă, erau gata să-şi piardă curajul la fiecare suferinţă ce aveau s-o îndure în drumul spre ţara aceea. Suferiseră mult pe când erau robi egiptenilor, dar acum nu puteau îndura suferinţa în slujirea lui Dumnezeu. Când au fost încercaţi, au fost gata să cedeze la îndoieli întunecate şi să cadă în descurajare. Murmurau împotriva lui Moise, slujitorul devotat al lui Dumnezeu, îl învinovăţeau de toate încercările lor şi-şi exprimau dorinţa rea de a fi rămas în Egipt, unde puteau sta lângă oalele cu carne şi puteau mânca pâine pe săturate.

O lecţie pentru zilele noastre

Necredinţa şi murmurările copiilor lui Israel reprezintă pe poporul lui Dumnezeu care este acum pe pământ. Mulţi din cei de astăzi privesc la Israelul din trecut şi se miră de necredinţa lor şi de cârtirile lor neîncetate, după ce Domnul făcuse atât de mult pentru ei, dându-le repetate dovezi ale dragostei Lui faţă de ei şi a grijii ce le-o purta. Ei se gândesc că la rândul lor nu s-ar fi dovedit nerecunoscători. Unii care gândesc astfel, însă, murmură şi se plâng din cauza unor lucruri mai mărunte. Ei nu se cunosc pe sine. Dumnezeu îi încearcă deseori şi le probează credinţa în lucruri mici, iar ei nu îndură încercarea mai bine decât vechiul Israel.

Mulţi au asigurate nevoile lor prezente; totuşi, nu vor să se încreadă în Domnul pentru viitor. Ei manifestă necredinţă şi se cufundă în disperare şi întristare la gândul nevoilor ce ar putea veni. Unii sunt mereu tulburaţi ca nu cumva să ajungă în nevoie şi copiii lor să sufere. Când apar dificultăţi sau ajung la strâmtorare, când credinţa şi dragostea faţă de Dumnezeu le sunt încercate, se dau înapoi de la test şi murmură cu privire la procedeul prin care Dumnezeu a ales să-i purifice. [129]

Dragostea lor nu se dovedeşte curată şi desăvârşită, nu suferă totul.

Credinţa poporului Dumnezeului cerului ar trebui să fie puternică, activă şi trainică, o încredere neclintită în lucrurile nădăjduite. Atunci limbajul acestora va fi: „Binecuvântează, suflete, pe Domnul; şi tot ce este în mine să laude numele Lui cel sfânt“, căci El s-a purtat cu generozitate faţă de mine.

Unii consideră că lepădarea de sine înseamnă o adevărată suferinţă. Sunt îngăduite pofte stricate. Înfrânarea poftelor nesănătoase îi va determina pe mulţi pretinşi creştini să dea înapoi, ca şi cum consecinţa unei diete simple ar fi adevărată inaniţie. Ca şi copiii lui Israel, ei ar prefera robia, trupuri bolnave şi chiar moartea, decât să fie lipsiţi de oalele lor cu carne. Tot ce este făgăduit rămăşiţei pentru timpul de strâmtorare sunt pâinea şi apa.

Mana

„Când s-a luat roua aceasta, pe faţa pământului era ceva mărunt ca nişte grăunţe, mărunt ca bobiţele de gheaţă albă pe pământ. Copiii lui Israel s-au uitat la ea şi au zis unul către altul: «Ce este aceasta?» căci nu ştiau ce este. Moise le-a zis: «Este pâinea pe care vi-o dă Domnul ca hrană. Iată ce a poruncit Domnul: Fiecare din voi să strângă cât îi trebuie pentru hrană şi anume, un omer de cap, după numărul sufletelor voastre; fiecare să ia din ea pentru cei din cortul lui.»

Israeliţii au făcut aşa şi au strâns, unii mai mult, alţii mai puţin. În urmă o măsurau cu omerul şi cine strânsese mai mult nu avea nimic de prisos, iar cine strânsese mai puţin, nu ducea lipsă de loc. Fiecare strângea tocmai cât îi trebuia pentru hrană. [130]

Moise le-a zis: «Nimeni să nu lase ceva din ea pentru a doua zi dimineaţă.» N-au ascultat de Moise şi s-au găsit unii care au lăsat ceva din ea până dimineaţa; dar a făcut viermi şi s-a împuţit. Moise s-a mâniat pe oamenii aceia. Astfel, în toate dimineţile fiecare strângea cât îi trebuia pentru hrană; şi, când venea căldura soarelui, se topea.

În ziua a şasea, au strâns hrană îndoit şi anume doi omeri de fiecare. Toţi fruntaşii adunării au venit şi au spus lui Moise lucrul acesta. Şi Moise le-a zis: «Domnul a poruncit aşa. Mâine este ziua de odihnă, Sabatul închinat Domnului; coaceţi ce aveţi de copt, fierbeţi ce aveţi ce fiert şi păstraţi până a doua zi dimineaţa tot ce va rămânea!» Au lăsat-o până a doua zi dimineaţa, cum poruncise Moise; şi nu s-a împuţit şi n-a făcut viermi. Moise a zis: «Mâncaţi-o azi, căci este ziua Sabatului; azi nu veţi găsi mană pe câmp. Veţi strânge timp de şase zile; dar în ziua a şaptea, care este Sabatul, nu va fi.»“

Domnul nu este mai puţin meticulos astăzi, cu privire la Sabatul Lui, decât atunci când le-a dat instrucţiuni speciale copiilor lui Israel. El le-a cerut să coacă ce au de copt, să fiarbă ce au de fiert în ziua a şasea, ziua de pregătire pentru odihna Sabatului.

Dumnezeu Şi-a manifestat marea grijă şi iubire faţă de poporul Lui prin faptul că i-a trimis pâine din cer. „Au mâncat pâinea îngerilor“; înseamnă că mâncarea le era asigurată de îngeri. Minunea întreită a manei — cantitate dublă în ziua a şasea, nimic în a şaptea zi şi calitatea de a se păstra proaspătă pe parcursul Sabatului, în timp ce în alte zile se strica — a fost [131] destinată să-i impresioneze pe copiii lui Israel în privinţa sfinţeniei Sabatului.

După ce li s-a dat hrană din belşug, le-a fost ruşine de necredinţa şi murmurarea lor şi au promis să se încreadă în Domnul pentru viitor, dar şi-au uitat curând făgăduiala şi au căzut la prima încercare a credinţei.

Apă din stâncă

Au călătorit din pustia Sin şi au tăbărât la Refidim. Acolo nu se găsea apă de băut pentru popor. „Atunci poporul a căutat ceartă cu Moise. Ei au zis: «Dă-ne apă să bem!» Moise le-a răspuns: «Pentru ce căutaţi ceartă cu mine? Pentru ce ispitiţi pe Domnul?» Poporul stătea acolo, chinuit de sete şi cârtea împotriva lui Moise. El zicea: «Pentru ce ne-ai scos din Egipt, ca să ne faci să murim de sete aici cu copiii şi turmele noastre?» Moise a strigat către Domnul şi a zis: «Ce să fac cu poporul acesta? Încă puţin şi au să mă ucidă cu pietre.»

Domnul a zis lui Moise: «Treci înaintea poporului şi ia cu tine vreo câţiva din bătrânii lui Israel; ia-ţi în mână şi toiagul cu care ai lovit râul şi porneşte! Iată, Eu voi sta înaintea ta pe stânca Horebului; vei lovi stânca şi va ţâşni apă din ea şi poporul va bea.» Moise a făcut aşa în faţa bătrânilor lui Israel. El a numit locul acela Masa şi Meriba (ispită şi ceartă), căci copiii lui Israel se certaseră şi ispitiseră pe Domnul, zicând: «Este oare Domnul în mijlocul nostru, sau nu este?»“

Domnul i-a călăuzit pe copiii lui Israel să-şi aşeze tabăra în acel loc unde nu era apă, ca să-i încerce, [132] să vadă dacă vor privi la El în necazul lor sau vor murmura cum făcuseră mai înainte. Având în vedere felul minunat în care fuseseră eliberaţi, în necazul lor ei trebuia să creadă în Dumnezeu. Ar fi trebuit să ştie că Acela care a promis să-i ia la El ca popor al Lui nu va îngădui ca ei să piară de sete. În loc să-L roage cu umilinţă pe Domnul să le asigure cele necesare, ei au murmurat împotriva lui Moise, cerând apă de la el.

Dumnezeu Îşi manifestase neîncetat puterea înaintea lor, în chip minunat, ca să-i facă să înţeleagă că toate binecuvântările pe care le primeau veneau de la El; că le putea da, sau lua, potrivit cu voia Lui. Uneori îşi dădeau seama de aceasta şi se umileau înaintea Domnului; dar când erau însetaţi sau flămânzi îl acuzau pe Moise pentru tot, ca şi cum ei ar fi părăsit Egiptul pentru plăcerea lui. Moise era întristat din cauza cârtirilor lor necruţătoare. L-a întrebat pe Domnul ce să facă, deoarece poporul era gata să-l ucidă cu pietre. Domnul i-a poruncit să lovească stânca cu toiagul lui Dumnezeu. Norul slavei Lui s-a aşezat chiar deasupra stâncii. „A despicat stânci în pustie şi le-a dat să bea ca nişte valuri cu ape multe. A făcut să ţâşnească izvoare din stânci şi să curgă ape ca nişte râuri.“ Ps. 78, 15.16.

Moise a lovit stânca, dar Hristos a fost Acela care a stat lângă el şi a făcut să curgă apa din stânca de cremene. Din cauza setei, poporul L-a ispitit pe Domnul şi a zis: Dacă Dumnezeu ne-a adus aici, de ce nu ne dă apă, ca şi pâine? Acel dacă arăta o necredinţă criminală şi l-a făcut pe Moise să se teamă că Dumnezeu îi va pedepsi pentru cârtirile lor rele. Domnul a încercat credinţa poporului Său, dar acesta nu a [133] trecut testul. Ei au murmurat pentru mâncare şi pentru apă şi s-au plâns de Moise. Din cauza necredinţei lor, Dumnezeu a îngăduit ca duşmanii lor să facă război cu ei, pentru ca El să poată arăta poporului Său de unde îi venea tăria.

Înfrângerea lui Amalec

„Amalec a venit să bată pe Israel la Refidim. Atunci Moise a zis lui Iosua: «Alege nişte bărbaţi şi ieşi de luptă împotriva lui Amalec. Iar eu voi sta mâine pe vârful dealului cu toiagul lui Dumnezeu în mână.» Iosua a făcut ce-i spusese Moise şi a ieşit să lupte împotriva lui Amelec. Iar Moise, Aaron şi Hur s-au suit pe vârful dealului. Când îşi ridica Moise mâna, era mai tare Israel; şi când îşi lăsa mâna în jos, era mai tare Amalec. Mâinile lui Moise fiind trudite, ei au luat o piatră, au pus-o sub el şi el a şezut pe ea. Aaron şi Hur îi sprijineau mâinile, unul de o parte, iar altul de alta; şi mâinile lui au rămas întinse până la asfinţitul soarelui.“

Moise îşi ţinea mâinile ridicate spre cer, cu toiagul lui Dumnezeu în mâna dreaptă, implorând ajutorul Lui. Atunci Israel biruia şi-i alunga pe amaleciţi. Când Moise îşi lăsa mâinile în jos, se vedea că Israel pierdea curând tot ce câştigase şi era biruit de duşmani. Moise îşi ridica iarăşi mâinile spre cer, iar Israel îi învingea pe inamici, gonindu-i.

Această acţiune a lui Moise, de a-şi întinde mâinile spre Dumnezeu, trebuia să-l înveţe pe Israel că, atâta timp cât îşi puneau încrederea în Dumnezeu, se prindeau de tăria Lui, şi-L preamăreau ca Domn, El avea să lupte pentru ei şi să le supună duşmanii. Dar atunci când nu se mai prindeau [134] de tăria Lui şi se încredeau în propria lor putere, aveau să fie chiar mai slabi decât duşmanii lor care nu-L cunoşteau pe Dumnezeu şi aveau să fie biruiţi de ei. Atunci „Iosua a biruit pe Amalec şi poporul lui cu ascuţişul săbiei.

Domnul a zis lui Moise: «Scrie lucrul acesta în carte, ca să se păstreze aducere aminte şi spune lui Iosua că voi şterge pomenirea lui Amalec de sub ceruri.» Moise a zidit un altar şi i-a pus numele Domnul, steagul meu. El a zis: «Pentru că Domnul a jurat că va purta război împotriva lui Amalec, din neam în neam.»“ Dacă copiii lui Israel n-ar fi murmurat împotriva Domnului, El n-ar fi îngăduit ca duşmanii lor să facă război cu ei.

Vizita lui Ietro

Înainte de a părăsi Egiptul, Moise şi-a trimis soţia şi copiii înapoi la socrul lui. După ce a auzit de eliberarea minunată din Egipt a israeliţilor, Ietro l-a vizitat pe Moise în pustiu şi i-a adus soţia şi copiii. „Moise a ieşit înaintea socrului său, s-a aruncat cu faţa la pământ şi l-a sărutat. S-au întrebat unul pe altul de sănătate şi au intrat în cortul lui Moise. Moise a istorisit socrului său tot ce făcuse Domnul împotriva lui Faraon şi împotriva Egiptului, din pricina lui Israel, toate suferinţele care veniseră peste ei pe drum şi cum îi izbăvise Domnul din ele.

Ietro s-a bucurat pentru tot binele pe care-l făcuse Domnul lui Israel şi pentru că-l izbăvise din mâna egiptenilor. Şi Ietro a zis: «Binecuvântat să fie Domnul, care v-a izbăvit din mâna egiptenilor şi din mâna lui [135] Faraon, El, care a izbăvit poporul din mâna egiptenilor. Cunosc că Domnul este mai mare decât toţi dumnezeii; căci, în lucrul în care s-au purtat cu trufie, El a fost mai presus de ei.» Ietro, socrul lui Moise, a adus Domnului o ardere de tot şi o jertfă de mâncare. Aaron şi toţi bătrânii lui Israel au venit şi au luat parte la masă cu socrul lui Moise, înaintea lui Dumnezeu.“

Ochiul pătrunzător al lui Ietro a văzut curând că poverile lui Moise erau foarte mari, căci oamenii veneau la el cu toate problemele lor dificile, iar el îi învăţa cu privire la poruncile şi Legea lui Dumnezeu. El i-a zis lui Moise: „Acum ascultă glasul meu; am să-ţi dau un sfat şi Dumnezeu va fi cu tine! Fii tălmaciul poporului înaintea lui Dumnezeu şi du pricinile înaintea lui Dumnezeu. Învaţă-i poruncile şi legile; şi arată-le calea pe care trebuie s-o urmeze şi ce trebuie să facă. Alege din tot poporul oameni destoinici, temători de Dumnezeu, oameni de încredere, vrăjmaşi ai lăcomiei; pune-i peste popor drept căpetenii peste o mie, căpetenii peste o sută, căpetenii peste cincizeci şi căpetenii peste zece. Ei să judece poporul în tot timpul; să aducă înaintea ta toate pricinile întemeiate, iar pricinile cele mai mici să le judece ei înşişi. În felul acesta îţi vei uşura sarcina, căci o vor purta şi ei împreună cu tine. Dacă vei face lucrul acesta şi dacă Dumnezeu îţi va porunci aşa, vei putea face faţă lucrurilor şi tot poporul acesta va merge în pace la locul lui.“

„Moise a ascultat sfatul socrului său şi a făcut tot ce spusese el. Moise a ales oameni destoinici din tot Israelul şi i-a pus căpetenii ale poporului, căpetenii peste o mie, căpetenii peste o sută, căpetenii peste cincizeci şi căpetenii peste zece. Ei judecau [136] poporul în tot timpul; aduceau înaintea lui Moise pricinile grele, iar toate pricinile mici le judecau ei înşişi. Apoi Moise l-a lăsat pe socrul său să plece; şi el a mers în drumul său, spre ţara sa.“

Când Moise a fost instruit de socrul lui, el nu s-a considerat mai presus de acesta. Dumnezeu îl înălţase foarte mult şi lucrase minuni prin mâna lui. Totuşi Moise nu se gândea că Dumnezeu îl alesese ca să-i înveţe pe alţii, că îndeplinise lucruri minunate prin mâna lui şi, de aceea, el nu mai avea nevoie să fie instruit. A ascultat cu bucurie sugestiile socrului său şi a adoptat planul acestuia ca fiind înţelept. [137]

Capitolul 18 — Legea lui Dumnezeu

După ce au plecat de la Refidim, copiii lui Israel „au ajuns în pustia Sinai şi au aşezat tabăra în pustie. Israel a tăbărât acolo, în faţa muntelui. Moise s-a suit la Dumnezeu. Şi Domnul l-a chemat pe munte zicând: «Aşa să vorbeşti casei lui Iacov şi să spui copiilor lui Israel: Aţi văzut ce am făcut Egiptului şi cum v-am purtat pe aripi de vultur şi v-am adus aici la Mine. Acum, dacă veţi asculta glasul Meu şi dacă veţi păzi legământul Meu, veţi fi ai Mei dintre toate popoarele, căci tot pământul este al Meu; Îmi veţi fi o împărăţie de preoţi şi un neam sfânt. Acestea sunt cuvintele pe care le vei spune copiilor lui Israel.» Moise a venit de a chemat pe bătrânii poporului şi le-a pus înainte toate cuvintele acestea, cum îi poruncise Domnul. Tot poporul a răspuns: «Vom face tot ce a zis Domnul!» Moise a spus Domnului cuvintele poporului.“

Aici, poporul a intrat într-un legământ solemn cu Dumnezeu şi L-a acceptat drept conducător. Prin acest legământ ei deveneau supuşii deosebiţi ai autorităţii Sale divine. „Şi Domnul a zis lui Moise: «Iată, voi veni la tine într-un nor gros, pentru ca să audă poporul [138] când îţi voi vorbi şi să aibă întotdeauna încredere în tine.»“ Când au întâmpinat dificultăţi în calea lor, evreii au fost înclinaţi să cârtească împotriva lui Moise şi Aaron, acuzându-i că au scos oştile lui Israel din Egipt ca să le distrugă. Dumnezeu voia să-l onoreze pe Moise în faţa lor ca ei să poată căpăta încredere în instrucţiunile lui şi să ştie că Domnul şi-a aşezat Duhul Său asupra lui.

Pregătire pentru apropierea de Dumnezeu

Apoi, Domnul i-a dat lui Moise instrucţiuni precise cu privire la pregătirea poporului pentru ca El să Se apropie de ei, iar ei să poată auzi Legea Lui, rostită nu de îngeri, ci de El Însuşi. „Şi Domnul a zis lui Moise: «Du-te la popor, sfinţeşte-i azi şi mâine şi pune-i să-şi spele hainele. Să fie gata pentru a treia zi; căci a treia zi Domnul Se va pogorî, în faţa întregului popor, pe muntele Sinai.»“

Poporului i s-a cerut să se abţină de la muncă şi grijă lumească şi să aibă gânduri evlavioase. Dumnezeu le-a mai cerut şi să-şi spele hainele. El nu este mai puţin meticulos acum decât era atunci. El este un Dumnezeu al ordinii şi cere poporului Său de astăzi să păstreze o curăţenie strictă. Cei care nu se închină lui Dumnezeu având hainele şi trupurile curate nu vin înaintea Lui într-o manieră acceptabilă. Lui nu-I place lipsa lor de veneraţie faţă de El şi nu va accepta slujirea închinătorilor murdari, deoarece ei Îl insultă pe Făcătorul lor. Creatorul cerului şi al pământului consideră curăţenia de o aşa importanţă, încât a spus: „Pune-i să-şi spele hainele.“

„Să hotărăşti poporului anumite margini de jur împrejur şi să spui: «Să nu cumva să vă suiţi [139] pe munte sau să vă atingeţi de poalele lui. Oricine se va atinge de munte, va fi pedepsit cu moartea. Nici o mână să nu se atingă de el; ci, pe oricine se va atinge, să-l omoare cu pietre sau să-l străpungă cu săgeţi; dobitoc sau om, nu va trăi.» Când va suna trâmbiţa, ei vor înainta spre munte.“ Această poruncă era destinată să trezească în mintea acestui popor răzvrătit o profundă reverenţă faţă de Dumnezeu, autorul şi autoritatea legilor lor.

Manifestarea prezenţei lui Dumnezeu cu măreţie înfricoşătoare

„A treia zi dimineaţa, au fost tunete, fulgere şi un nor gros pe munte; trâmbiţa suna cu putere şi tot poporul din tabără a fost apucat de spaimă.“ Oastea îngerească ce însoţea Maiestatea divină a convocat poporul printr-un sunet semănând cu cel al trompetei, care răsuna din ce în ce mai tare, până ce tot pământul s-a cutremurat.

„Moise a scos poporul din tabără în întâmpinarea lui Dumnezeu şi s-au aşezat la poalele muntelui. Muntele Sinai era tot numai fum, pentru că Domnul Se pogorâse pe el în mijlocul focului. Fumul acesta se înălţa ca fumul unui cuptor şi tot muntele se cutremura cu putere.“ Maiestatea divină a coborât pe nor cu o suită de îngeri, ce păreau ca flăcări de foc.

„Trâmbiţa răsuna tot mai puternic. Moise vorbea şi Dumnezeu îi răspundea cu glas tare. Domnul S-a pogorât pe muntele Sinai, şi anume, pe vârful muntelui. Domnul a chemat pe Moise pe vârful muntelui. Şi Moise s-a suit acolo. Domnul a zis lui Moise: «Pogoară-te şi porunceşte poporului cu tot dinadinsul să nu dea buzna spre Domnul ca să se uite, pentru ca nu cumva să piară un mare număr din ei. [140]

Preoţii care se apropie de Domnul să se sfinţească şi ei, ca nu cumva să-i lovească Domnul cu moartea.»“

Domnul a rostit astfel Legea de pe Sinai într-un cadru de o măreţie înfricoşătoare, ca poporul să creadă. A însoţit darea Legii cu manifestări grandioase ale autorităţii Sale, ca ei să ştie că El este singurul Dumnezeu viu şi adevărat. Lui Moise nu i s-a îngăduit să intre în norul de slavă, ci doar să se apropie şi să intre în întunericul des ce înconjura norul. El a stat între popor şi Dumnezeu.

Proclamarea Legii lui Dumnezeu

După ce le-a dat asemenea dovezi ale puterii Sale, Domnul le-a spus cine era El. „Eu sunt Domnul, Dumnezeul tău, care te-a scos din ţara Egiptului, din casa robiei.“ Acelaşi Dumnezeu care Şi-a manifestat puterea în mijlocul egiptenilor Îşi proclama acum Legea:

„Să nu ai alţi dumnezei afară de Mine.

Să nu-ţi faci chip cioplit, nici vreo înfăţişare a lucrurilor care sunt sus în ceruri sau jos pe pământ sau în apele mai jos decât pământul. Să nu te închini înaintea lor şi să nu le slujeşti; căci Eu, Domnul, Dumnezeul tău, sunt un Dumnezeu gelos, care pedepsesc nelegiuirea părinţilor în copii până la al treilea şi al patrulea neam al celor ce Mă urăsc; şi Mă îndur până la al miilea neam de cei ce Mă iubesc şi păzesc poruncile Mele.

Să nu iei în deşert Numele Domnului, Dumnezeului tău; căci Domnul nu va lăsa nepedepsit pe cel ce va lua în deşert Numele Lui.

Adu-ţi aminte de ziua de odihnă, ca s-o sfinţeşti. Să lucrezi şase zile şi să-ţi faci lucrul tău. Dar ziua a şaptea este ziua de odihnă închinată Domnului, Dumnezeului tău: să nu faci nici o lucrare în ea, nici tu, nici fiul tău, [141] nici fiica ta, nici robul tău, nici roaba ta, nici vita ta, nici străinul care este în casa ta. Căci în şase zile a făcut Domnul cerurile, pământul şi marea şi tot ce este în ele, iar în ziua a şaptea S-a odihnit: de aceea a binecuvântat Domnul ziua de odihnă şi a sfinţit-o.

Cinsteşte pe tatăl tău şi pe mama ta, pentru ca să ţi se lungească zilele în ţara pe care ţi-o dă Domnul, Dumnezeul tău.

Să nu ucizi.

Să nu comiţi adulter.

Să nu furi.

Să nu mărturiseşti strâmb împotriva aproapelui tău.

Să nu pofteşti casa aproapelui tău; să nu pofteşti nevasta aproapelui tău, nici robul lui, nici roaba lui, nici boul lui, nici măgarul lui, nici vreun alt lucru care este al aproapelui tău.“

Primele două porunci rostite de Iehova sunt norme împotriva idolatriei care, dacă ar fi practicată, i-ar conduce pe oameni departe în păcat şi răzvrătire, având ca rezultat aducerea de jertfe omeneşti. Dumnezeu voia să-i păzească până şi de cea mai mică apropiere de astfel de urâciuni. Primele patru porunci au fost date ca să le arate oamenilor datoria lor faţă de Dumnezeu. A patra este veriga de legătură dintre atotputernicul Dumnezeu şi om. Sabatul a fost dat special pentru beneficiul oamenilor şi pentru onoarea lui Dumnezeu. Ultimele şase precepte arată datoria omului faţă de aproapele lui.

Sabatul trebuia să fie un semn veşnic între Dumnezeu şi poporul Lui. El avea să fie un semn în felul următor: toţi cei care păzeau Sabatul arătau prin aceasta că erau închinătorii viului Dumnezeu, Creatorul cerurilor şi al pământului. Sabatul trebuia să fie un semn între Dumnezeu şi poporul Său, [142] cât timp El avea un popor pe pământ.

„Tot poporul auzea tunetele şi sunetul trâmbiţei şi vedea flăcările muntelui care fumega. La priveliştea aceasta, poporul tremura şi stătea în depărtare. Ei au zis lui Moise: «Vorbeşte-ne tu însuţi şi te vom asculta: dar să nu ne mai vorbească Dumnezeu, ca să nu murim.» Moise a zis poporului: «Nu vă spăimântaţi; căci Dumnezeu a venit tocmai ca să vă pună la încercare şi ca să aveţi frica Lui înaintea ochilor voştri, pentru ca să nu păcătuiţi.»

Poporul stătea în depărtare, iar Moise s-a apropiat de norul în care era Dumnezeu. Domnul a zis lui Moise: «Aşa să vorbeşti copiilor lui Israel: Aţi văzut că v-am vorbit din ceruri.»“ Prezenţa maiestuoasă a lui Dumnezeu la Sinai, freamătul pământului datorită prezenţei Sale, tunetele şi fulgerele înfricoşătoare ce au însoţit această vizită a lui Dumnezeu, i-au impresionat pe oameni cu frică şi veneraţie faţă de maiestatea Lui sacră într-o aşa măsură, încât ei s-au retras în mod instinctiv din prezenţa grozavă a lui Dumnezeu, ca nu cumva să nu poată să suporte slava Lui.

Primejdia idolatriei

Dumnezeu voia să-i păzească pe copiii lui Israel de idolatrie şi de aceea le-a spus: „Să nu faceţi dumnezei de argint şi dumnezei de aur, ca să-i puneţi alături de Mine; să nu vă faceţi alţi dumnezei.“ Ei se aflau în primejdia de a imita exemplul egiptenilor şi de a-şi face chipuri care să-L reprezinte pe Dumnezeu.

Domnul i-a spus lui Moise: „Iată, Eu trimit un înger înaintea ta, ca să te ocrotească pe drum şi să te ducă în locul pe care l-am pregătit. Fii cu ochii în patru înaintea Lui şi [143] ascultă glasul Lui, pentru că nu vă va ierta păcatele, căci Numele Meu este în El. Dar dacă vei asculta glasul Lui şi dacă vei face tot ce-ţi voi spune, Eu voi fi vrăjmaşul vrăjmaşilor tăi şi potrivnicul potrivnicilor tăi. Îngerul Meu va merge înaintea ta şi te va duce la amoriţi, hetiţi, fereziţi, cananiţi heviţi şi iebusiţi şi-i voi nimici.“ Îngerul care mergea înaintea lui Israel era Domnul Isus Hristos. „Să nu te închini înaintea dumnezeilor lor şi să nu le slujeşti; să nu te iei după popoarele acestea în purtarea lor, ci să le nimiceşti cu desăvârşire şi să le dărâmi chipurile. Voi să slujiţi Domnului, Dumnezeului vostru şi El vă va binecuvânta pâinea şi apele şi voi depărta boala din mijlocul tău.“ Exodul 23, 24.25.

Dumnezeu voia ca poporul Său să înţeleagă că numai El trebuia să fie obiectul închinării lor; şi că, atunci când aveau să înfrângă naţiunile idolatre din jurul lor, ei nu trebuia să păstreze nici un chip la care se închinau acestea, ci să le distrugă cu desăvârşire. Multe din aceste zeităţi păgâne erau foarte scumpe şi frumos lucrate, ceea ce-i putea ispiti pe cei care fuseseră martori la închinarea la idoli, atât de obişnuită în Egipt, chiar să privească aceste obiecte neînsufleţite cu oarecare respect. Domnul voia ca poporul Său să ştie că tocmai din cauza idolatriei acestor naţiuni, care le condusese la tot felul de nelegiuiri, avea El să-i folosească pe israeliţi ca uneltele Sale pentru a-i pedepsi şi a-i distruge pe dumnezeii lor.

„Voi trimite groaza Mea înaintea ta, voi pune pe fugă pe toate popoarele la care vei ajunge şi voi face ca toţi vrăjmaşii tăi să dea dosul înaintea ta. Voi trimite viespile bondăreşti înaintea ta şi voi izgoni dinaintea ta pe heviţi, cananiţi şi hetiţi. Nu-i voi izgoni [144] într-un singur an dinaintea ta, pentru ca ţara să n-ajungă o pustie şi să nu se înmulţească împotriva ta fiarele de pe câmp. Ci le voi izgoni încetul cu încetul dinaintea ta, până vei creşte la număr şi vei putea să intri în stăpânirea ţării. Îţi voi întinde hotarele de la marea Roşie până la marea filistenilor şi de la pustie până la râu. Căci voi da în mâinile voastre pe locuitorii ţării şi-i vei izgoni dinaintea ta. Să nu faci legământ cu ei, nici cu dumnezeii lor. Ei să nu locuiască în ţara ta, ca să nu te facă să păcătuieşti împotriva Mea; căci atunci ai sluji dumnezeilor lor şi aceasta ar fi o cursă pentru tine.“ Exodul 23, 27-33. Aceste făgăduinţe ale lui Dumnezeu faţă de poporul Lui, erau condiţionate de ascultare. Dacă ei Îl vor sluji pe Domnul fără rezerve, El va face lucruri mari pentru ei.

După ce Moise a primit judecăţile de la Domnul şi le-a scris, precum şi făgăduinţele condiţionate de ascultare, Domnul i-a spus: „Suie-te la Domnul, tu şi Aaron, Nadab şi Abihu şi şaptezeci de bătrâni ai lui Israel şi să vă închinaţi de departe, aruncându-vă cu faţa la pământ. Numai Moise să se apropie de Domnul; ceilalţi să nu se apropie şi să nu se suie cu el. Moise a venit şi a spus poporului toate cuvintele Domnului şi toate legile. Tot poporul a răspuns într-un glas: «Vom face tot ce a zis Domnul.»“ Exodul 24, 1-3.

Moise nu a scris cele Zece Porunci, ci judecăţile pe care voia Dumnezeu ca ei să le respecte şi făgăduinţele făcute cu condiţia să-L asculte. El le-a citit poporului, iar ei şi-au luat angajamentul să asculte toate cuvintele pe care le spusese Domnul. Moise a scris apoi angajamentul lor solemn într-o carte şi a adus Domnului o jertfă [145] pentru popor. „A luat cartea legământului şi a citit-o în faţa poporului. Ei au zis: «Vom face şi vom asculta tot ce a zis Domnul.» Moise a luat sângele şi a stropit poporul zicând: «Iată sângele legământului pe care l-a făcut Domnul cu voi pe temeiul acestor cuvinte.»“ Poporul a repetat promisiunea solemnă de a face tot ce spusese Domnul şi de a asculta de El.

Legea veşnică a lui Dumnezeu

Legea lui Dumnezeu exista înainte ca omul să fi fost creat. Îngerii erau conduşi de ea. Satana a căzut pentru că a încălcat principiile guvernării lui Dumnezeu. După ce i-a creat pe Adam şi Eva, Dumnezeu le-a făcut cunoscut Legea Sa. Nu a fost scrisă atunci, ci le-a fost repetată de Iehova.

Sabatul poruncii a patra a fost instituit în Eden. După ce a făcut lumea şi l-a creat pe om pe pământ, Dumnezeu a făcut Sabatul pentru om. După păcatul şi căderea lui Adam, nu a fost nimic scos din Legea lui Dumnezeu. Principiile celor Zece Porunci existau înainte de cădere şi aveau un caracter potrivit unei categorii de fiinţe sfinte. După cădere, principiile nu au fost schimbate, ci au fost date în plus şi alte precepte, pentru a veni în întâmpinarea omului în starea lui căzută.

Atunci a fost stabilit un sistem care cerea jertfirea de animale, pentru a păstra mereu înaintea omului căzut faptul de care o făcuse Satana pe Eva să se îndoiască, şi anume că plata păcatului este moartea. Călcarea Legii a făcut necesar ca Domnul Hristos să moară, jertfindu-Se, şi să facă astfel posibilă pentru om o cale de scăpare de pedeapsă, păstrându-se totuşi onoarea legii lui Dumnezeu. Sistemul jertfelor avea ca scop să-l înveţe pe om umilinţa, având în vedere [146] condiţia lui căzută, şi să-l conducă la pocăinţă şi la încredere numai în Dumnezeu, prin Mântuitorul făgăduit, pentru iertarea de călcarea din trecut a Legii Sale. Dacă n-ar fi fost călcată Legea lui Dumnezeu, moartea n-ar fi existat niciodată şi n-ar fi fost nevoie de adăugarea altor principii adaptate la condiţia căzută a omului.

Adam i-a învăţat pe urmaşii lui Legea lui Dumnezeu, care a fost transmisă celor credincioşi, din generaţie în generaţie. Călcarea neîncetată a Legii lui Dumnezeu a atras asupra pământului potopul. Legea a fost respectată de Noe şi familia lui care, pentru faptele lor drepte, au fost salvaţi în arcă printr-o minune a lui Dumnezeu. Noe i-a învăţat pe urmaşii lui cele Zece Porunci. De la Adam încoace, Dumnezeu Şi-a păstrat un popor în a căror inimă se afla Legea Lui. El spune despre Avraam: „A ascultat de porunca Mea şi a păzit ce i-am cerut, a păzit poruncile Mele, orânduirile Mele şi legile Mele.“ Genesa 26, 5.

Domnul s-a arătat lui Avraam şi i-a spus:

„Eu sunt Dumnezeul cel atotputernic. Umblă înaintea Mea şi fii fără prihană. Voi face un legământ între Mine şi tine şi te voi înmulţi nespus de mult.“ Genesa 17, 1.2. „Voi pune legământul Meu între Mine şi tine şi sămânţa ta după tine din neam în neam; acesta va fi un legământ veşnic, în puterea căruia Eu voi fi Dumnezeul tău şi al seminţei tale după tine.“ Genesa 17, 7.

Apoi, El le-a cerut lui Avraam şi seminţei lui circumcizia, care era un cerc tăiat în carne, ca dovadă că Dumnezeu îi alesese dintre celelalte naţiuni şi îi despărţise de ele ca pe comoara Sa deosebită. Prin acest semn, ei şi-au luat obligaţia solemnă să nu încheie legături de căsătorie cu alte neamuri, deoarece făcând astfel şi-ar fi pierdut veneraţia pentru Dumnezeu şi Legea Lui sfântă [147] şi ar fi devenit la fel ca naţiunile idolatre din jurul lor.

Prin actul circumciziei, ei se angajau solemn să îndeplinească partea lor din condiţiile legământului făcut cu Avraam, de a fi separaţi de toate neamurile şi de a fi desăvârşiţi. Dacă urmaşii lui Avraam s-ar fi menţinut despărţiţi de alte naţiuni, n-ar fi fost seduşi de idolatrie. Prin despărţirea de celelalte popoare, marea ispită de a se angaja în practicile păcătoase ale acestora şi de a se răzvrăti împotriva lui Dumnezeu ar fi fost îndepărtată de la ei. Amestecându-se cu naţiunile din jur, ei şi-au pierdut într-o mare măsură caracterul deosebit şi sfânt. Pentru a-i pedepsi, Domnul a adus o foamete în ţara lor, care i-a constrâns să plece în Egipt pentru a-şi păstra viaţa. În timp ce erau în Egipt, însă, Dumnezeu nu i-a uitat datorită legământului Său cu Avraam. El a îngăduit ca ei să fie asupriţi de egipteni ca în nenorocirea lor să se întoarcă la El, să aleagă guvernarea Lui dreaptă şi plină de milă şi să asculte de cerinţele Sale.

Numai câteva familii au venit la început în Egipt. Acestea au devenit o mare mulţime. Unii erau atenţi să-i înveţe pe copiii lor Legea lui Dumnezeu, dar mulţi dintre israeliţi asistaseră la atât de multă idolatrie, încât aveau idei confuze cu privire la Legea lui Dumnezeu. Aceia care se temeau de Dumnezeu strigau către El în chinuri sufleteşti să le sfărâme jugul dureroasei robii şi să-i scoată din ţara captivităţii lor, pentru a putea fi liberi să-L slujească. Dumnezeu le-a auzit strigătele şi l-a ridicat pe Moise ca instrument al Lui, să ducă la îndeplinire eliberarea poporului Său. După ce au părăsit Egiptul şi apele Mării Roşii au fost despărţite în faţa lor, Domnul i-a încercat să vadă dacă vor crede în El, Acela care îi scosese din mijlocul altei [148] naţiuni, prin semne, încercări şi minuni, făcându-i pe înşişi o naţiune. Ei, însă, nu au reuşit să suporte încercarea. Au murmurat împotriva lui Dumnezeu din cauza dificultăţilor de pe drum şi doreau să se întoarcă în Egipt.

Scrisă pe table de piatră

Pentru a-i lăsa fără scuze, Însuşi Domnul a binevoit să coboare pe Sinai, învăluit în slavă şi înconjurat de îngerii Lui, şi în modul cel mai grozav şi teribil le-a făcut cunoscut Legea celor Zece Porunci. El nu i-a încredinţat nimănui altcuiva pentru a fi învăţaţi, nici chiar îngerilor Săi, ci Şi-a rostit Legea cu voce tare, în auzul întregului popor. Nici chiar atunci nu a încredinţat-o memoriei slabe a unui popor predispus să-I uite cerinţele, ci a scris-o cu Însuşi degetul Său pe table de piatră. El voia să le ia orice posibilitate de a amesteca vreo tradiţie cu preceptele Sale sfinte sau de a-I confunda cerinţele cu practicile oamenilor.

El S-a apropiat şi mai mult de poporul Lui, care era aşa de uşor dus în rătăcire, şi nu i-a lăsat doar cu cele zece precepte ale Decalogului. I-a poruncit lui Moise să scrie, aşa cum îi va porunci El, judecăţi şi legi, dând instrucţiuni amănunţite cu privire la ce le cerea să împlinească, şi prin care proteja cele zece precepte săpate în table de piatră. Aceste instrucţiuni şi cerinţe precise erau date pentru a-l atrage pe omul greşit la ascultare de Legea Morală, pe care este aşa de înclinat să o calce.

Dacă omul ar fi păzit Legea lui Dumnezeu, aşa cum i-a fost dată lui Adam după cădere, cum a fost păstrată de Noe în corabie şi respectată de Avraam, n-ar fi fost nevoie de ritualul circumciziei. Dacă descendenţii [149] lui Avraam ar fi ţinut legământul, a cărui dovadă sau garanţie, era circumcizia, n-ar fi căzut niciodată în idolatrie, n-ar fi fost lăsaţi să meargă în Egipt şi n-ar fi fost nevoie ca Dumnezeu să-Şi proclame Legea la Sinai, s-o sape în table de piatră şi s-o protejeze prin instrucţiuni precise date în judecăţile şi rânduielile lui Moise.

Judecăţile şi rânduielile

Moise a scris aceste judecăţi şi rânduieli rostite de Domnul în timp ce era cu El pe munte. Dacă poporul lui Dumnezeu ar fi ascultat principiile celor Zece Porunci, n-ar fi fost nevoie de instrucţiuni specifice date lui Moise, cu privire la datoria lor faţă de Dumnezeu şi unul faţă de altul, pe care el le-a scris într-o carte. Învăţăturile clare date lui Moise de Domnul, cu privire la datoria unuia faţă de altul şi faţă de străini, sunt principiile celor Zece Porunci simplificate şi date într-un mod clar, ca ei să nu greşească.

Domnul l-a instruit pe Moise în mod categoric cu privire la jertfele ceremoniale, care aveau să înceteze la moartea Domnului Hristos. Sistemul jertfelor simboliza sacrificiul Domnului Hristos ca un Miel fără cusur.

După căderea în păcat, Domnul a instituit sistemul jertfelor, iar Adam i-a învăţat apoi pe urmaşii lui. Acest sistem a fost pervertit înainte de potop, de către cei care s-au despărţit de urmaşii credincioşi ai lui Dumnezeu şi s-au angajat în construirea turnului Babel. Ei jertfeau dumnezeilor făcuţi de ei înşişi în loc de a jertfi Dumnezeului cerului. Aduceau jertfe nu pentru că aveau credinţă în Mântuitorul care avea să vină, ci deoarece credeau că, jertfind multe animale pe altarele idolatre pângărite, făceau plăcere zeilor lor. Superstiţia i-a dus [150] la mari extravaganţe. Ei îi învăţau pe oameni că, cu cât este mai valoroasă jertfa, cu atât este mai mare şi plăcerea dumnezeilor lor, precum şi prosperitatea şi bogăţiile naţiunii. Prin urmare, acestor idoli fără simţuri li se aduceau deseori jertfe omeneşti. Acele naţiuni aveau legi şi reguli extrem de crude pentru a controla acţiunile oamenilor. Legile lor erau făcute de cei a căror inimă nu fusese înmuiată de har; şi, în timp ce treceau cu vederea cele mai josnice crime, o mică insultă atrăgea o pedeapsă foarte crudă de la cei cu autoritate.

Acest lucru l-a avut Moise în vedere când i-a spus lui Israel: „Iată, v-am învăţat legi şi porunci, cum mi-a poruncit Domnul Dumnezeul meu, ca să le împliniţi în ţara pe care o veţi lua în stăpânire. Să le păziţi şi să le împliniţi; căci aceasta va fi înţelepciunea şi priceperea voastră înaintea popoarelor care vor auzi vorbindu-se de toate aceste legi şi vor zice: «Acest neam mare este un popor cu totul înţelept şi priceput!» Care este, în adevăr, neamul acela aşa de mare, care să fi avut pe dumnezeii lui aşa de aproape, cum avem noi pe Domnul, Dumnezeul nostru, ori de câte ori Îl chemăm? Şi care este neamul acela aşa de mare încât să aibă legi şi porunci aşa de drepte, cum este toată legea aceasta pe care v-o pun astăzi înainte?“ Deuteronom 4, 5-8. [151]

Capitolul 19 — Sanctuarul

Cortul întâlnirii a fost făcut conform cu porunca lui Dumnezeu. Domnul a ridicat bărbaţi şi i-a înzestrat cu capacităţi supranaturale pentru a săvârşi cea mai ingenioasă lucrare. Nici Moise, nici acei lucrători nu au fost lăsaţi să plănuiască forma sau modul de executare a cortului. Dumnezeu Însuşi a proiectat planul şi i l-a dat lui Moise, împreună cu instrucţiuni speciale privind mărimea, forma şi materialele care să fie folosite, şi a specificat fiecare articol de mobilier din tabernacol. El i-a prezentat lui Moise un model în miniatură al sanctuarului ceresc şi i-a poruncit să facă toate lucrurile după modelul arătat pe munte. Moise a scris într-o carte toate instrucţiunile şi le-a citit oamenilor celor mai influenţi.

Apoi Domnul a cerut poporului să aducă un dar de bună voie şi să-I facă un locaş sfânt, ca El să poată locui în mijlocul lor. „Toată adunarea copiilor lui Israel a ieşit dinaintea lui Moise. Toţi cei cu tragere de inimă şi bunăvoinţă au venit şi au adus un prinos Domnului pentru lucrarea cortului întâlnirii, pentru toată slujba lui şi pentru veşmintele sfinte. Au venit îndată bărbaţii şi femeile, toţi cei cu tragere de inimă, şi au adus belciuge de nas, inele, cercei, brăţări, salbe şi tot felul de [152] lucruri de aur; fiecare a adus prinosul de aur pe care-l închinase Domnului.“

Erau necesare pregătiri mari şi costisitoare. Trebuia colectate materiale valoroase şi scumpe. Însă Domnul accepta numai darurile de bună voie. În pregătirea unui locaş pentru Dumnezeu, era nevoie în primul rând de devotament faţă de lucrarea Lui şi de sacrificiu făcut din inimă. În timp ce construirea sanctuarului continua, poporul îşi aducea darurile la Moise, iar el le înmâna lucrătorilor. Toţi înţelepţii care se ocupau de lucrări examinau darurile şi la un moment dat au hotărât că poporul adusese îndeajuns, ba chiar mai mult decât puteau ei folosi.

„Moise a pus să strige în tabără ca nimeni, fie bărbat, fie femeie, să nu mai aducă daruri pentru sfântul locaş. Au oprit astfel pe popor să mai aducă daruri.“

Înregistrat pentru generaţiile următoare

Cârtirile repetate ale israeliţilor, precum şi pedepsele mâniei lui Dumnezeu pentru nelegiuirile lor, sunt înregistrate în istoria sacră pentru folosul poporului lui Dumnezeu care avea să trăiască după aceea, dar mai ales pentru a servi drept avertizare pentru cei care vor trăi la sfârşitul timpului. La fel, consacrarea lor, energia şi dărnicia cu care şi-au adus darurile de bună voie la Moise, sunt înregistrate pentru beneficiul poporului lui Dumnezeu. Voioşia cu care au pregătit materialele pentru tabernacol este un exemplu pentru toţi aceia care iubesc cu adevărat închinarea la Dumnezeu. Atunci când pregătesc o clădire, ca Dumnezeu să Se poată întâlni cu ei, cei care preţuiesc binecuvântarea prezenţei Lui sfinte ar trebui să manifeste un interes şi un zel cu atât mai mare, cu cât apreciază mai mult binecuvântările cereşti faţă de confortul pământesc. [153]

Ei ar trebui să fie conştienţi că pregătesc o casă pentru Dumnezeu.

Este importat ca o clădire pregătită special pentru ca Dumnezeu să se întâlnească acolo cu poporul Său să fie aranjată cu grijă, făcută cu bun gust, confortabilă şi convenabilă, deoarece va fi închinată Domnului, iar El va fi rugat să locuiască în ea şi s-o sfinţească prin prezenţa Lui. Trebuie oferite suficiente daruri de bună voie pentru a duce la bun sfârşit lucrarea, ca apoi lucrătorii să poată spune: Nu mai aduceţi daruri.

Potrivit cu modelul

După ce s-a încheiat construirea tabernacolului, Moise a examinat întreaga lucrare, a comparat-o cu modelul şi cu instrucţiunile primite de la Dumnezeu şi a văzut că fiecare detaliu era în armonie cu modelul; apoi a binecuvântat poporul.

Dumnezeu i-a dat lui Moise un model al chivotului, cu instrucţiuni speciale privind felul în care să-l facă. Chivotul a fost făcut pentru a se pune în el tablele de piatră pe care săpase Dumnezeu cu degetul Lui cele Zece Porunci. Avea forma unei lăzi şi era poleit cu aur curat. Partea de sus era împodobită cu coroane de aur de jur împrejur. Capacul acestui cufăr sacru reprezenta tronul harului şi era făcut din aur solid. La cele două capete ale sale era câte un heruvim din aur curat, cu faţa unul către altul. Ei priveau în jos cu respect, către tronul harului, simbolizându-i pe toţi îngerii cereşti privind cu interes şi reverenţă la Legea lui Dumnezeu, păstrată în chivotul din sanctuarul ceresc. Aceşti heruvimi aveau aripi. Câte o aripă a fiecărui înger era ridicată, în timp ce cealaltă le acoperea trupul. Chivotul din sanctuarul pământesc era o copie [154] a adevăratului chivot, din cer. Acolo, lângă chivotul ceresc, se află îngeri reali, la ambele capete. Fiecare din ei umbreşte tronul harului cu o aripă întinsă în sus, în timp ce cealaltă este lăsată în jos peste trupul lor, în semn de umilinţă şi veneraţie.

Lui Moise i s-a cerut să aşeze tablele de piatră în chivotul pământesc. Acestea erau numite tablele mărturiei, iar chivotul a fost numit chivotul mărturiei, deoarece conţinea mărturia lui Dumnezeu în cele Zece Porunci.

Două încăperi

Tabernacolul era compus din două încăperi, despărţite printr-o perdea sau văl. Tot mobilierul era din aur solid sau acoperit cu aur. Perdelele tabernacolului erau de diferite culori aranjate foarte frumos, pe ele fiind lucraţi cu fir de aur şi de argint heruvimi, care să reprezinte oastea îngerească, implicată în lucrarea din sanctuarul ceresc; aceştia sunt îngeri ce slujesc sfinţilor de pe pământ.

După al doilea văl, care era o perdea frumoasă şi bogată, se afla chivotul mărturiei. Această perdea nu ajungea la tavan. Slava lui Dumnezeu, care era deasupra tronului harului, putea fi văzută din amândouă încăperile, dar mult mai puţin din prima.

Chiar în faţa chivotului, dar despărţit de acesta prin perdea, se afla altarul de aur pentru tămâie. Focul de pe acest altar a fost aprins de Domnul Însuşi şi era menţinut prin adăugarea de tămâie sfântă, ce umplea zi şi noapte sanctuarul cu norul său frumos mirositor. [155]

Parfumul său se răspândea pe distanţe de kilometri în jurul tabernacolului. Când preotul oferea tămâie înaintea Domnului, el privea spre tronul harului. Deşi nu-l putea vedea, ştia că este acolo, iar, în timp ce fumul de tămâie se înălţa ca un nor, slava Domnului cobora deasupra tronului harului (capacul ispăşirii) şi umplea locul prea sfânt, fiind vizibilă şi în locul sfânt, iar deseori umplea amândouă încăperile astfel încât preotul nu mai putea oficia şi era obligat să stea la uşa cortului.

Preotul, în Sfânta, îndreptându-şi prin credinţă rugăciunea către tronul harului pe care nu-l putea vedea, reprezintă poporul lui Dumnezeu care-şi îndreaptă rugăciunile spre Hristos, înaintea tronului harului din sanctuarul ceresc. Ei nu-L pot vedea pe Mijlocitorul lor cu ochi fizici, dar Îl văd pe Domnul Hristos cu ochiul credinţei, în faţa tronului harului, şi-şi îndreaptă rugăciunile spre El, solicitând cu încredere beneficiile mijlocirii Lui.

Aceste încăperi sacre nu aveau ferestre prin care să pătrundă lumina. Sfeşnicul era făcut din aurul cel mai curat, ardea fără întrerupere zi şi noapte şi dădea lumină în amândouă încăperile. Lumina candelelor din sfeşnic se reflecta pe plăcile acoperite cu aur de pe pereţii clădirii, pe mobilierul sacru şi pe perdelele cu culori frumoase şi cu heruvimi lucraţi cu fir de aur şi de argint, a cărei înfăţişare minunată întrecea orice descriere. Nici o limbă nu poate descrie frumuseţea, farmecul şi splendoarea sacră a acestor încăperi. Aurul din sanctuar reflecta culorile perdelelor şi părea că are culorile variate ale curcubeului.

Marele preot putea să intre în Sfânta sfintelor numai o dată pe an, după cea mai atentă şi mai solemnă pregătire. Cu excepţia acestuia, nici un ochi muritor [156] nu putea să privească grandoarea sacră a acelei încăperi, deoarece era locuinţa specială a slavei vizibile a lui Dumnezeu. Marele preot intra întotdeauna acolo tremurând, în timp ce poporul îi aştepta în linişte solemnă întoarcerea. Dorinţa lor arzătoare era să primească binecuvântarea lui Dumnezeu. El vorbea cu marele preot în faţa tronului harului. Dacă marele preot rămânea în Sfânta sfintelor mai mult timp decât de obicei, poporul era adesea îngrozit, temându-se că, din cauza păcatelor lor sau a vreunui păcat al preotului, slava Domnului îi provocase moartea. Când auzeau, însă, sunetul clopoţeilor de pe veşmintele lui, erau foarte uşuraţi. El ieşea atunci şi binecuvânta poporul.

După ce s-a terminat construirea tabernacolului, „un nor a umplut cortul întâlnirii şi slava Domnului s-a manifestat. Moise nu putea să intre în cortul întâlnirii, pentru că norul stătea deasupra lui şi slava Domnului umplea cortul.“ Pentru că „norul Domnului era deasupra cortului ziua; şi un foc noaptea sub privirile întregii case a lui Israel, în timpul tuturor călătoriilor lor.“

Tabernacolul era în aşa fel construit încât să poată fi desfăcut în bucăţi şi transportat în timpul călătoriilor poporului.

Norul călăuzitor

Domnul i-a condus pe israeliţi în toate călătoriile lor prin pustiu. Când era spre binele poporului şi spre slava lui Dumnezeu ca ei să-şi întindă corturile într-un anumit loc şi să rămână acolo, Dumnezeu le arăta voia Lui prin faptul că stâlpul de nor se lăsa în jos, chiar deasupra tabernacolului. Rămânea acolo până când Domnul voia ca ei să pornească din nou la drum. Atunci, norul de slavă se ridica deasupra tabernacolului, iar ei îşi reîncepeau călătoria. [157]

În tot timpul călătoriilor, ei respectau o desăvârşită ordine. Fiecare seminţie purta un stindard cu semnul casei tatălui lor pe el şi avea poruncă să-şi întindă corturile lângă propriul stindard. Când călătoreau, seminţiile mărşăluiau în ordine, fiecare sub stindardul său. Când se opreau să se odihnească, se înălţa cortul întâlnirii, apoi, în jurul lui şi la distanţă de el, seminţiile îşi aşezau corturile în ordine, exact în poziţia pe care o poruncise Dumnezeu.

Când poporul călătorea, chivotul legământului era purtat înaintea lor. „Când pornea chivotul, Moise zicea: «Scoală-Te, Doamne, ca să se împrăştie vrăjmaşii Tăi şi să fugă dinaintea feţei Tale cei ce Te urăsc!» Iar când îl aşezau, zicea: «Întoarce-Te, Doamne, la zecile de mii ale miilor lui Israel.»“ [158]

Capitolul 20 — Iscoadele şi raportul lor

Domnul i-a poruncit lui Moise să trimită oameni să cerceteze ţara Canaanului, pe care voia s-o dea copiilor lui Israel. În acest scop a fost ales câte un conducător din fiecare seminţie. Au plecat şi, după patruzeci de zile, s-au întors din cercetarea lor. Au venit înaintea lui Moise, Aaron şi a întregii adunări a copiilor lui Israel şi le-au arătat din roadele ţării. Toţi au fost de acord că era o ţară bună şi au expus ca dovadă roadele bogate pe care le aduseseră. Un ciorchine de strugure era atât de mare, încât îl cărau doi oameni pe un toiag. Au mai adus din smochinele şi rodiile care creşteau acolo din abundenţă.

După ce au vorbit despre bogăţia ţării, toţi, în afară de doi, au vorbit foarte descurajator despre posibilitatea de a intra în posesia ei. Spuneau că oamenii care locuiau în ţară erau foarte puternici, iar cetăţile erau înconjurate de ziduri tari şi înalte; şi, mai pe sus de toate, au văzut acolo pe copiii uriaşului Anac. Apoi au descris felul în care erau aşezaţi oamenii în Canaan şi imposibilitatea ca ei să fie vreodată în stare să-l ia în stăpânire.

În timp ce poporul asculta acest raport, şi-a dat frâu liber dezamăgirii, cu reproşuri şi tânguiri amare. Ei nu au aşteptat să se [159] gândească şi să judece că Dumnezeu, care îi adusese până acolo, cu siguranţă le va da ţara. Însă au cedat pe dată deznădejdii. Au limitat puterea Celui Sfânt şi nu s-au încrezut în Dumnezeu, care îi condusese până acolo. Îl ocărau pe Moise şi îşi spuneau unul altuia cârtind: Aşadar, acesta este sfârşitul tuturor speranţelor noastre. Aceasta este ţara pentru care am călătorit din Egipt ca s-o obţinem.

Caleb şi Iosua au căutat să se facă auziţi, dar oamenii erau atât de agitaţi, încât nu se puteau înfrâna ca să-i asculte pe cei doi bărbaţi. După ce s-au liniştit puţin, Caleb a început să vorbească. El a zis poporului: „Haidem să ne suim şi să punem mâna pe ţară, căci vom fi biruitori!“ Ceilalţi bărbaţi care fuseseră cu el au zis: „Nu putem să ne suim împotriva poporului acestuia, căci este mai tare decât noi.“ Ei au continuat să-şi repete raportul negativ şi au declarat că toţi oamenii erau de statură înaltă. „Am mai văzut în ea pe uriaşi, pe copiii lui Anac, care se trag din neamul uriaşilor: în ochii noştri, parcă eram nişte lăcuste şi la fel eram şi în ochii lor.“

Israel murmură din nou

„Toată adunarea a ridicat glasul şi a început să ţipe. Şi poporul a plâns în noaptea aceea. Toţi copiii lui Israel au cârtit împotriva lui Moise şi Aaron şi toată adunarea le-a zis: «De ce n-om fi murit noi în ţara Egiptului sau de ce n-om fi murit în pustia aceasta? Pentru ce ne duce Domnul în ţara aceasta, în care vom cădea ucişi de sabie, iar nevestele noastre şi copilaşii noştri vor fi de jaf? Nu este oare mai bine să ne întoarcem în Egipt?» Şi au zis unul altuia: «Să ne alegem o căpetenie şi să ne întoarcem în Egipt.» Moise şi Aaron au căzut cu faţa la pământ, în faţa [160] întregii adunări a lui Israel care era strânsă laolaltă.“

Israeliţii nu numai că şi-au dat frâu liber plângerilor împotriva lui Moise, dar L-au acuzat pe Însuşi Dumnezeu că i-a înşelat, promiţându-le o ţară pe care nu erau în stare să o ia în stăpânire. Spiritul lor răzvrătit s-a înălţat într-atât încât, uitând de braţul puternic al Omnipotenţei care îi scosese din ţara Egiptului şi îi condusese până acolo printr-o serie de minuni, au hotărât să-şi aleagă un comandant care să-i conducă înapoi în Egipt, unde fuseseră sclavi şi înduraseră aşa de multe greutăţi. De fapt, şi-au ales o căpetenie, îndepărtându-l astfel pe Moise, conducătorul lor răbdător şi îngăduitor; şi au murmurat cu amărăciune împotriva lui Dumnezeu.

Moise şi Aaron au căzut cu faţa la pământ înaintea Domnului, în prezenţa întregii adunări, ca să implore mila lui Dumnezeu în favoarea unui popor răzvrătit. Durerea şi întristarea lor erau prea mari ca să poată vorbi. Au rămas cu faţa la pământ în linişte deplină. Caleb şi Iosua şi-au rupt hainele, ca expresie a întristării lor foarte mari. „Şi au vorbit astfel întregii adunări a copiilor lui Israel: «Ţara pe care am străbătut-o noi ca s-o iscodim este o ţară foarte bună, minunată. Dacă Domnul va fi binevoitor cu noi, ne va duce în ţara aceasta şi ne-o va da: este o ţară în care curge lapte şi miere. Numai, nu vă răzvrătiţi împotriva Domnului şi nu vă temeţi de oamenii din ţara aceea, căci îi vom mânca. Ei nu mai au nici un sprijin: Domnul este cu noi, nu vă temeţi de ei!»“

„Ei nu mai au nici un sprijin.“ Aceasta înseamnă că locuitorii Canaanului umpluseră măsura nelegiuirii lor şi protecţia divină fusese retrasă de la ei, iar ei se simţeau în siguranţă deplină şi erau [161] nepregătiţi pentru luptă; şi, prin legământul lui Dumnezeu, ţara ne este garantată. În loc ca aceste cuvinte să aibă asupra poporului efectul dorit, i-a mărit răzvrătirea hotărâtă. Oamenii s-au înfuriat şi au strigat tare şi cu mânie că Iosua şi Caleb trebuie ucişi cu pietre, ceea ce s-ar fi şi întâmplat dacă Domnul n-ar fi intervenit printr-o manifestare remarcabilă a slavei Lui grozave, în cortul întâlnirii, în faţa tuturor copiilor lui Israel.

Rugăciunea eficace a lui Moise

Moise a intrat în tabernacol ca să vorbească cu Dumnezeu. „Şi Domnul a zis lui Moise: «Până când Mă va nesocoti poporul acesta? Până când nu va crede el în Mine, cu toate minunile pe care le fac în mijlocul lui? De aceea, îl voi lovi cu ciumă şi-l voi nimici, dar pe tine te voi face un neam mai mare şi mai puternic decât el.» Moise a zis Domnului: «Egiptenii vor auzi lucrul acesta, ei, din mijlocul cărora ai scos pe poporul acesta prin puterea Ta. Şi vor spune locuitorilor ţării aceleia. Ei ştiau că Tu, Domnul, eşti în mijlocul poporului acestuia; că Te arătai în chip văzut, Tu, Domnul; că norul Tău stă peste el; că Tu mergi înaintea lui ziua într-un stâlp de nor şi noaptea într-un stâlp de foc. Dacă omori pe poporul acesta ca pe un singur om, neamurile care au auzit vorbindu-se de Tine vor zice: „Domnul n-avea putere să ducă pe poporul acesta în ţara pe care jurase că i-o va da: de aceea l-a omorât în pustie.“»“

Din nou Moise a refuzat ca Israel să fie distrus, iar el să fie făcut o naţiune mai puternică decât acest popor. Acest privilegiat slujitor al lui Dumnezeu îşi manifestă iubirea pentru Israel şi îşi arată zelul pentru slava Creatorului lui [162] şi pentru onoarea poporului Său: După cum ai iertat poporul acesta, din Egipt şi până acum, ai fost îndelung răbdător şi îndurător faţă de acest popor nerecunoscător; oricât de nevrednici ar fi ei, harul Tău este acelaşi. El pledează: Nu-i vei cruţa, deci, de data aceasta şi nu vei adăuga încă o pildă de răbdare divină la multele pe care deja le-ai dat?

„Şi Domnul a zis: «Iert, cum ai cerut. Dar, cât este de adevărat că Eu sunt viu, slava Domnului va umple tot pământul. Pentru că toţi cei ce au văzut cu ochii lor slava Mea şi minunile pe care le-am făcut în Egipt şi în pustie şi totuşi M-au ispitit de zece ori până acum şi n-au ascultat glasul Meu, toţi aceia nu vor vedea ţara pe care am jurat părinţilor lor că le-o voi da şi anume, toţi cei ce M-au nesocotit n-o vor vedea. Iar pentru că robul Meu, Caleb a fost însufleţit de un alt duh şi a urmat în totul calea Mea, îl voi face să intre în ţara în care s-a dus şi urmaşii lui o vor stăpâni.»“

Înapoi în pustiu

Domnul le-a poruncit evreilor să se întoarcă şi să plece în pustiu pe calea care duce spre Marea Roşie. Ei erau foarte aproape de ţara cea bună, dar, prin răzvrătirea lor, au pierdut protecţia lui Dumnezeu. Dacă ar fi acceptat raportul lui Caleb şi Iosua şi s-ar fi suit imediat, Domnul le-ar fi dat ţara Canaanului. Dar ei nu au crezut şi au arătat un spirit atât de obraznic faţă de Dumnezeu, încât au atras asupra lor sentinţa de a nu intra niciodată în ţara făgăduită. Datorită milei şi harului Său, i-a trimis Dumnezeu [163] înapoi spre Marea Roşie, deoarece, în timp ce ei întârziau şi murmurau, amaleciţii şi canaaniţii au aflat despre iscoade şi se pregăteau să facă război cu copiii lui Israel.

„Domnul a vorbit lui Moise şi lui Aaron şi a zis: «Până când voi lăsa această rea adunare să cârtească împotriva Mea? Am auzit cârtirile copiilor lui Israel care cârteau împotriva Mea.»“ Domnul a spus lui Moise şi Aaron să spună poporului că le va face cum au zis ei. Ei ziseseră: Mai bine muream în ţara Egiptului! sau mai bine muream în pustia aceasta! Acum Dumnezeu avea să facă după cuvântul lor. Le-a cerut slujitorilor Lui să spună poporului că toţi cei de la douăzeci de ani în sus vor cădea în pustie, din cauza răzvrătirii şi cârtirilor lor împotriva Domnului. Numai Caleb şi Iosua vor intra în Canaan. „Pe copilaşii voştri, însă, care aţi zis că vor fi de jaf, îi voi face să intre în ea şi vor cunoaşte ţara pe care aţi nesocotit-o voi.“

Domnul a declarat că, din cauza răzvrătirii părinţilor lor, copiii evreilor aveau să se rătăcească prin pustiu timp de patruzeci de ani, perioadă calculată de când părăsiseră Egiptul până când părinţii aveau să moară cu toţii. Astfel aveau să îndure şi să sufere timp de patruzeci de ani consecinţele nelegiuirii lor, după numărul zilelor în care cercetaseră ţara: o zi pentru un an. „Şi vor cunoaşte atunci călcarea făgăduinţei Mele.“ Ei trebuia să înţeleagă pe deplin că pedeapsa pentru idolatria şi cârtirea lor răzvrătită Îl obligase pe Domnul să-Şi schimbe planul cu privire la ei. Din tot poporul Israel, lui Caleb şi Iosua le-a fost promisă o răsplată, întrucât ceilalţi îşi pierduseră dreptul de a pretinde favoarea şi protecţia lui Dumnezeu. [164]

Capitolul 21 — Păcatul lui Moise

Adunarea copiilor lui Israel a fost adusă din nou în pustie, exact în locul unde Dumnezeu îi pusese la probă curând după ieşirea din Egipt. Domnul le scosese apă din stâncă şi această apă a continuat să curgă până când ei aproape au ajuns încă o dată stânca aceea. Atunci Domnul a făcut ca şuvoiul să se oprească, pentru a-Şi încerca iarăşi poporul, să vadă dacă vor trece testul credinţei lor sau vor murmura din nou împotriva Lui.

Când evreii au însetat şi n-au puteau găsi apă, au devenit nerăbdători şi nu şi-au amintit de puterea lui Dumnezeu care, cu aproape patruzeci de ani mai înainte, le scosese apă din stâncă. În loc de a se încrede în Dumnezeu, ei s-au plâns de Moise şi Aaron şi le-au spus: „Ce bine ar fi fost să fi murit noi, când au murit fraţii noştri înaintea Domnului!“ Aceasta înseamnă că ei doreau să fi fost printre cei distruşi de plagă, în răzvrătirea lui Core, Datan şi Abiram.

Ei întrebau cu mânie: „Pentru ce aţi adus adunarea Domnului în pustia aceasta, ca să murim în ea şi noi şi vitele noastre? Pentru ce ne-aţi scos din Egipt şi ne-aţi adus în acest loc rău, unde nu este nici loc de semănat, nici smochin, [165] nici viţă, nici rodiu, nici apă de băut?“

„Moise şi Aaron au plecat de la adunare şi s-au dus la uşa cortului întâlnirii. Au căzut cu faţa la pământ şi li s-a arătat slava Domnului. Domnul a vorbit lui Moise şi i-a zis: «Ia toiagul şi cheamă adunarea, tu şi fratele tău Aaron. Să vorbiţi stâncii acesteia în faţa lor şi ea vă va da apă. Să le daţi astfel apă din stâncă şi să adăpi adunarea şi vitele lor.» Moise a luat toiagul dinaintea Domnului, cum îi poruncise Domnul.“

Moise îşi pierde răbdarea

„Moise şi Aaron au chemat adunarea înaintea stâncii. Şi Moise le-a zis: «Ascultaţi, răzvrătiţilor! Trebuie oare să vă scoatem noi apă din stânca aceasta?» Apoi Moise a ridicat mâna şi a lovit stânca de două ori cu toiagul şi a ieşit apă din belşug, aşa încât a băut şi adunarea şi au băut şi vitele. Atunci Domnul a zis lui Moise: «Pentru că n-aţi crezut în Mine, ca să Mă sfinţiţi înaintea copiilor lui Israel, nu voi veţi duce adunarea aceasta în ţara pe care i-o dau.»“

Moise a păcătuit. Era obosit din cauza cârtirilor neîncetate ale poporului împotriva lui şi împotriva poruncii Domnului. A luat toiagul şi, în loc să vorbească stâncii, cum îi poruncise Dumnezeu, a lovit stânca de două ori, după ce a spus: „Trebuie oare să vă scoatem noi apă din stânca aceasta?“ De data aceasta a vorbit neînţelept. El nu a zis: Dumnezeu vă va arăta acum încă o dovadă a puterii Sale şi vă va scoate apă din această stâncă. El nu I-a atribuit lui Dumnezeu [166] puterea şi slava de a face să curgă iarăşi apă din stânca de granit şi, prin urmare, nu L-a înălţat înaintea poporului. Din cauza acestei căderi a lui Moise, Dumnezeu nu i-a îngăduit să conducă poporul în ţara făgăduită.

Întrucât era nevoie de manifestarea puterii lui Dumnezeu, acea ocazie era foarte solemnă, iar Moise şi Aaron ar fi trebuit să se folosească de ea pentru a face o impresie favorabilă asupra oamenilor. Moise, însă, era agitat, nerăbdător şi mânios din cauza cârtirilor poporului şi a zis: „Ascultaţi, răzvrătiţilor! Va trebui oare să vă scoatem noi apă din stânca aceasta?“ Spunând aceasta, el accepta de fapt că Israelul cârtitor avea dreptate când îl acuza pe el că îi scosese din Egipt. Dumnezeu iertase poporului fărădelegi mai mari decât această greşeală a lui Moise, dar nu putea privi păcatul unui conducător la fel ca al celor care erau conduşi. Nu putea să scuze păcatul lui Moise şi să-i permită să intre în ţara făgăduită.

Prin aceasta, Domnul a dat poporului Său o dovadă de netăgăduit că El, care săvârşise o eliberare atât de minunată scoţându-i din robia egipteană, era Îngerul cel puternic care mergea înaintea lor în timpul tuturor călătoriilor lor, El, nu Moise; şi despre Sine spusese: „Iată, Eu trimit un Înger înaintea ta, ca să te ocrotească pe drum şi să te ducă în locul pe care l-am pregătit. Fii cu ochii în patru înaintea Lui şi ascultă glasul Lui; să nu te împotriveşti Lui, pentru că nu vă va ierta păcatele, căci Numele Meu este în El.“ Exodul 23, 20.21.

Moise a luat asupra lui slava ce aparţinea lui Dumnezeu şi a fost nevoie ca Dumnezeu să procedeze în felul acesta cu el, ca răzvrătitul Israel să fie lămurit pentru totdeauna că nu Moise era acela care îi scosese din Egipt, [167] ci Însuşi Dumnezeu. Domnul îi încredinţase lui Moise povara conducerii poporului Său, în timp ce Îngerul cel puternic mergea înaintea lor şi călăuzea toate călătoriile lor. Din cauză că ei uitau aşa de uşor că Dumnezeu îi conducea prin Îngerul Său şi erau gata să atribuie omului ceea ce numai puterea Sa putea înfăptui, El i-a pus la probă şi i-a încercat, să vadă dacă-L vor asculta sau nu. Ei au căzut la fiecare test. În loc să creadă şi să-L recunoască pe Dumnezeu care le semănase calea cu dovezi clare ale puterii, grijii şi dragostei Lui, n-au crezut în El, ci au pus pe seama lui Moise faptul că ieşiseră din Egipt, învinuindu-l ca fiind cauza tuturor nenorocirilor lor. Moise le-a suportat încăpăţânarea cu o răbdare remarcabilă. Odată au ameninţat să-l omoare cu pietre.

Sentinţa cea grea

Domnul a vrut să îndepărteze pentru totdeauna din mintea lor această impresie, interzicându-i lui Moise să intre în ţara făgăduită. El îl înălţase foarte mult pe Moise. Îi descoperise slava Sa măreaţă. Îl luase într-o apropiere sacră cu El pe munte şi binevoise să-i vorbească, aşa cum vorbeşte un om cu prietenul lui. El îi comunicase lui Moise şi, prin el, poporului, voinţa, rânduielile şi legile Sale. Faptul că Moise fusese înălţat şi onorat de Dumnezeu în felul acesta, îi agrava şi mai mult greşeala. El s-a pocăit de păcatul lui şi s-a umilit înaintea lui Dumnezeu. A spus întregului Israel părerea lui de rău pentru păcatul comis. El n-a ascuns consecinţa păcatului lui, ci le-a spus că, din cauză că nu-i dăduse slavă lui Dumnezeu, nu-i putea conduce în ţara promisă. Apoi i-a întrebat dacă această greşeală a lui era atât de mare, încât să fie corectată în felul acesta [168] de către Dumnezeu, cum va privi El cârtirile lor repetate acuzându-l (pe Moise) de pedepsele neobişnuite ale lui Dumnezeu pentru păcatele lor?

Numai de data aceasta şi-a îngăduit Moise să nutrească impresia că el le scosese apă din stâncă, când ar fi trebuit să înalţe numele Domnului în mijlocul poporului Său. Domnul voia acum să-i clarifice poporului faptul că Moise era doar un om, care urma îndrumarea şi instrucţiunile Unuia mai puternic decât el, şi care era chiar Fiul lui Dumnezeu. Cu aceasta avea să-i lase fără îndoieli. Celui căruia i s-a dat mult i se şi cere mult. Moise a fost mult favorizat, primind o viziune deosebită a măririi lui Dumnezeu. Lumina şi slava lui Dumnezeu îi fuseseră împărtăşite într-o bogată măsură. Faţa lui Moise reflectase asupra poporului slava pe care Domnul o lăsase să strălucească asupra lui. Toţi vor fi judecaţi potrivit cu privilegiile pe care le-au avut şi cu lumina şi binecuvântările acordate.

Păcatele oamenilor buni, al căror comportament a fost în general vrednic de imitat, sunt în mod deosebit neplăcute lui Dumnezeu. Ele îl fac pe Satana să triumfe şi să-i necăjească pe îngerii lui Dumnezeu cu eşecurile uneltelor Sale alese şi le oferă nelegiuiţilor ocazia să se ridice împotriva lui Dumnezeu. Domnul Însuşi îl condusese pe Moise într-un mod deosebit şi îi descoperise slava Sa, ca nimănui altuia pe pământ. Din fire, Moise era nerăbdător, dar se prinsese tare de harul lui Dumnezeu şi cu atâta umilinţă implorase înţelepciune din cer, încât a fost întărit şi şi-a biruit nerăbdarea, aşa că Dumnezeu l-a numit cel mai blând om de pe faţa pământului.

Aaron a murit la muntele Hor, căci Domnul spusese că nu va intra în ţara făgăduită pentru că, împreună cu Moise, păcătuise şi el când au scos [169] apă din stâncă, la Meriba. Moise şi fiii lui Aaron l-au îngropat pe munte, ca poporul să nu fie ispitit să facă o ceremonie prea mare pentru trupul lui şi să se facă vinovat de păcatul idolatriei. [170]

Capitolul 22 — Moartea lui Moise

Moise avea curând să moară şi i s-a poruncit să-i adune laolaltă pe copiii lui Israel înainte de moartea lui şi să le relateze toate călătoriile evreilor de când ieşiseră din Egipt şi toate marile nelegiuiri ale părinţilor lor, ce aduseseră judecăţile lui Dumnezeu asupra lor şi Îl determinaseră să le spună că trebuia să nu intre în ţara făgăduită. Părinţii lor au murit în pustiu, după cuvântul Domnului. Copiii lor au crescut şi făgăduinţa de a intra în ţara Canaanului avea să se împlinească pentru ei. Mulţi dintre aceştia erau încă mici când a fost dată Legea şi nu-şi mai aminteau de măreţia evenimentului. Alţii s-au născut în pustiu şi, ca nu cumva să nu conştientizeze nevoia de a asculta de Cele Zece Porunci , de legile şi judecăţile date lui Moise, acesta a fost instruit de Dumnezeu să le repete Poruncile şi toate întâmplările legate de darea Legii.

Moise scrisese într-o carte toate legile şi judecăţile date lui de Dumnezeu şi înregistrase cu credincioşie toate instrucţiunile date lor pe drum, toate minunile făcute de El pentru ei şi toate cârtirile copiilor lui [171] Israel. Moise însemnase şi faptul că fusese biruit din cauza murmurărilor lor.

Ultimele învăţături date lui Israel

Tot poporul s-a adunat înaintea lui Moise, iar el le-a citit evenimentele istoriei lor trecute din cartea pe care o scrisese. El le-a mai citit şi făgăduinţele lui Dumnezeu pentru ei, dacă vor fi ascultători, precum şi blestemele care vor veni asupra lor dacă nu vor asculta.

Moise le-a spus că, din cauza răzvrătirii lor, Domnul intenţionase de câteva ori să-i nimicească, dar el a mijlocit pentru ei cu atâta stăruinţă, încât Dumnezeu i-a cruţat cu îndurare. Le-a amintit de minunile pe care le făcuse Domnul faţă de Faraon şi întreaga ţară a Egiptului. El le-a spus: „Căci aţi văzut cu ochii voştri toate lucrurile mari pe care le-a făcut Domnul. Astfel, să păziţi toate poruncile pe care vi le dau eu astăzi, ca să puteţi pune mâna pe ţara în care veţi trece ca s-o luaţi în stăpânire.“ Deuteronom 11:7, 8.

Moise i-a avertizat pe copiii lui Israel în mod deosebit să nu fie atraşi în idolatrie. El le-a cerut stăruitor să asculte de poruncile lui Dumnezeu. Dacă se vor dovedi ascultători, dacă Îl vor iubi pe Domnul şi-I vor sluji cu dragoste neîmpărţită, El le va da ploaie la timpul potrivit şi va face să crească vegetaţia şi să li se înmulţească turmele. Ei se vor bucura, de asemenea, de privilegii deosebite şi vor triumfa împotriva duşmanilor lor.

Moise i-a instruit pe copiii lui Israel într-un mod impresionant, plin de seriozitate. Ştia că era ultima lui ocazie de a li se adresa. Apoi, a terminat de scris într-o carte toate legile, judecăţile şi rânduielile pe care i le dăduse Dumnezeu, precum şi diferitele reguli [172] cu privire la aducerea jertfelor. A pus cartea în mâinile bărbaţilor din slujba sfântă şi a cerut ca, pentru a fi păstrată în siguranţă, să fie pusă lângă chivot, deoarece grija lui Dumnezeu era permanent îndreptată asupra acestui obiect sacru. Această carte a lui Moise trebuia păstrată pentru ca judecătorii lui Israel să poată apela la ea dacă s-ar fi ivit vreun caz care să necesite acest lucru. Un popor greşit înţelege adesea că cerinţele lui Dumnezeu se potrivesc în cazul lui; de aceea cartea lui Moise a fost păstrată în locul cel mai sacru, pentru a se recurge la ea în viitor.

Moise şi-a încheiat ultimele învăţături către popor printr-o cuvântare profetică plină de putere. A fost emoţionantă şi elocventă. Inspirat de Dumnezeu, el a binecuvântat fiecare seminţie a lui Israel în parte. În cuvintele de încheiere, a zăbovit în mare măsură asupra maiestăţii lui Dumnezeu şi a superiorităţii lui Israel, care n-ar fi încetat niciodată, dacă ei ar fi ascultat de Dumnezeu şi s-ar fi prins de tăria Lui.

Moartea şi învierea lui Moise

„Moise s-a suit din câmpia Moabului pe muntele Nebo, pe vârful muntelui Pisga, în faţa Ierihonului. Şi Domnul i-a arătat toată ţara: de la Galaad până la Dan, tot ţinutul lui Neftali, ţara lui Efraim şi Manase, toată ţara lui Iuda până la marea de apus, partea de miazăzi, împrejurimile Iordanului, valea Ierihonului, cetatea finicilor, până la Ţoar. Domnul a zis: , Aceasta este ţara pe care am jurat că o voi da lui Avraam, lui Isaac şi lui Iacov, zicând: O voi da seminţei tale. Ţi-am arătat ca s-o vezi cu ochii tăi, dar nu vei intra în ea. Moise, robul Domnului, a murit acolo, în ţara Moabului, după porunca Domnului. Şi Domnul l-a îngropat în vale, în ţara Moabului, faţă în faţă cu Bet-Peor. Nimeni nu i-a cunoscut mormântul până în ziua de azi. [173]

Moise era în vârstă de o sută douăzeci de ani când a murit; vederea nu-i slăbise şi puterea nu-i trecuse.“ Deut. 34, 1-7.

Nu a fost voia lui Dumnezeu ca cineva să meargă cu Moise pe vârful muntelui Pisga. Acolo, el a stat pe creasta înaltă a vârfului Pisga, în prezenţa lui Dumnezeu şi a îngerilor cereşti. După ce a văzut cu mulţumire Canaanul, s-a culcat, ca un luptător obosit, să se odihnească. Asupra lui a venit somnul, dar era somnul morţii. Îngerii i-au luat trupul şi l-au îngropat în vale. Israeliţii nu au putut găsi niciodată locul unde a fost îngropat. Îngroparea lui a fost secretă pentru a împiedica poporul să păcătuiască împotriva lui Dumnezeu prin idolatrie pentru trupul lui.

Satana jubila pentru că reuşise să-l provoace pe Moise să păcătuiască împotriva lui Dumnezeu. Din cauza acestei fărădelegi, Moise a ajuns sub stăpânirea morţii. Dacă el ar fi continuat să fie credincios şi viaţa nu i-ar fi fost mânjită cu acea singură nelegiuire, pierzând ocazia de a da slavă lui Dumnezeu când a scos apă din stâncă, ar fi intrat în ţara făgăduită şi ar fi fost înălţat la cer fără să vadă moartea. După ce Moise a rămas în mormânt o scurtă perioadă de timp, Mihail, sau Hristos, împreună cu îngerii care Îl îngropaseră pe Moise, a coborât din cer, l-a înviat şi l-a luat în cer.

Când Domnul Hristos şi îngerii s-au apropiat de mormânt, Satana a apărut acolo cu îngerii lui şi păzeau trupul lui Moise ca să nu fie luat. Satana s-a opus, dar, pe măsură ce Domnul Hristos şi îngerii Lui se apropiau, silit de slava şi puterea acestora, s-a dat înapoi. Satana pretindea trupul lui Moise din cauza singurei lui nelegiuiri; dar Domnul Hristos l-a trimis cu blândeţe la Tatăl Său, spunând: „Domnul să te mustre.“ Iuda 9. [174]

Hristos i-a spus lui Satana că El ştia că Moise se pocăise cu umilinţă de acea singură greşeală, că nici o pată nu rămăsese pe caracterul lui şi că numele lui era curat în cărţile din cer. Apoi a înviat trupul lui Moise, pe care îl pretinsese Satana.

Cu ocazia schimbării la faţă a Domnului Hristos, Moise şi Ilie, care fuseseră înălţaţi la cer, au fost trimişi să-I vorbească despre suferinţele Sale şi să fie purtătorii slavei lui Dumnezeu către Fiul Său prea iubit. Moise a fost mult onorat de Dumnezeu. A avut privilegiul să vorbească faţă în faţă cu El, cum vorbeşte un om cu prietenul lui. Dumnezeu i-a descoperit slava Sa nemaipomenită, aşa cum nu i-o mai descoperise altuia vreodată. [175]

Capitolul 23 — Intrarea în ţara făgăduită

După moartea lui Moise, Iosua avea să fie conducătorul lui Israel, ca să-i ducă în ţara făgăduită. El fusese prim-ministrul lui Moise cea mai mare parte a timpului cât Israeliţii au rătăcit prin pustiu. Văzuse lucrările minunate ale lui Dumnezeu făcute prin Moise şi înţelegea bine înclinaţia poporului. Iosua era unul din cei doisprezece spioni trimişi să cerceteze ţara promisă şi unul din cei doi care a dat un raport corect al bogăţiei ei şi care a încurajat poporul să se suie în puterea lui Dumnezeu şi s-o ia în stăpânire. El era calificat pentru această funcţie importantă. Domnul i-a promis că va fi cu el cum fusese şi cu Moise şi va face Canaanul uşor de cucerit, dacă el avea să fie credincios în respectarea tuturor poruncilor Lui. Iosua era îngrijorat cu privire la felul în care să-şi îndeplinească însărcinarea de a conduce poporul în ţara Canaanului, dar această încurajare i-a risipit temerile.

Iosua le-a poruncit copiilor lui Israel să se pregătească pentru o călătorie de trei zile şi ca toţi bărbaţii de război să meargă la luptă. „Ei au răspuns lui Iosua şi au zis: «Vom face tot ce ne-ai poruncit şi ne vom duce oriunde ne vei trimite. Te vom asculta în totul, cum am ascultat pe Moise, [176] numai Domnul, Dumnezeul tău, să fie cu tine cum a fost cu Moise! Orice om care se va răzvrăti împotriva poruncii tale şi care nu va asculta de tot ce-i vei porunci, să fie pedepsit cu moartea! Întăreşte-te numai şi îmbărbătează-te!»“

Trecerea Iordanului de către Israeliţi avea să fie miraculoasă. „Iosua a zis poporului: «Sfinţiţi-vă, căci mâine Domnul va face lucruri minunate în mijlocul vostru.» Şi Iosua a zis preoţilor: «Luaţi chivotul legământului şi treceţi înaintea poporului.» Ei au luat chivotul legământului şi au pornit înaintea poporului. Domnul a zis lui Iosua: «Astăzi voi începe să te înalţ înaintea întregului Israel, ca să ştie că voi fi cu tine cum am fost cu Moise.»“

Trecerea Iordanului

Preoţii trebuiau să meargă înaintea poporului şi să poarte chivotul ce conţinea Legea lui Dumnezeu. Când au intrat cu picioarele în apă la malul Iordanului, apele care curgeau au fost oprite şi preoţii au trecut purtând chivotulînare era simbolul Prezenţei Divine, iar poporul i-a urmat. Când preoţii au ajuns în mijlocul Iordanului, li s-a poruncit să rămână în albia râului până când toată oştirea lui Israel a trecut de partea cealaltă. Aici s-a convins generaţia aceea de israeliţi că apele Iordanului erau supuse aceleiaşi puteri pe care părinţii lor o văzuseră manifestându-se la Marea Roşie, cu patruzeci de ani mai înainte. Mulţi dintre aceştia trecuseră prin Marea Roşie când erau copii. Acum treceau Iordanul ca bărbaţi de război, complet echipaţi de luptă.

După ce tot poporul a trecut Iordanul, [177] Iosua le-a poruncit preoţilor să iasă din râu. Îndată ce preoţii, purtând chivotul legământului, au ieşit din râu şi au stat pe pământ uscat, Iordanul a curs mai departe ca şi înainte şi s-a revărsat peste maluri. Această minune săvârşită pentru israeliţi le-a mărit mult credinţa. Pentru ca această minune să nu fie uitată vreodată, Domnul l-a îndrumat pe Iosua să poruncească unor bărbaţi cu autoritate, câte unul din fiecare seminţie, să ia pietre din albia râului, din locul unde stătuseră picioarele preoţilor în timp ce trecea oastea evreilor, să le ducă pe umeri şi să înalţe un monument la Ghilgal, pentru a păstra în amintire faptul că Israel a trecut Iordanul pe uscat. După ce au ieşit preoţii din Iordan, Dumnezeu Şi-a retras mâna Sa puternică, iar apele s-au revărsat în albia lor ca o cascadă puternică.

Când au auzit împăraţii amoriţilor şi ai canaaniţilor că Dumnezeu a oprit apele Iordanului înaintea copiilor lui Israel, li s-au topit inimile de frică. Israeliţii îi uciseseră pe doi din împăraţii Moabului, iar trecerea lor miraculoasă prin Iordanul umflat şi năvalnic i-a umplut de groază. Iosua i-a circumcis pe toţi care se născuseră în pustiu. După această ceremonie, au ţinut Paştele în câmpiile Ierihonului. „Domnul a zis lui Iosua: «Astăzi am ridicat ocara Egiptului de deasupra voastră.»“

Naţiunile păgâne L-au ocărât pe Domnul şi pe poporul Său din cauză că evreii nu au intrat în stăpânirea Canaanului, pe care se aşteptau să-l moştenească imediat după ce au părăsit Egiptul. Duşmanii lor au triumfat pentru că ei au rătăcit în pustiu un timp atât de îndelungat şi s-au înălţat plini de mândrie împotriva lui Dumnezeu, declarând că El nu era în stare să-i conducă în [178] ţara Canaanului. Acum, evreii trecuseră Iordanul pe uscat şi vrăjmaşii lor nu puteau să-i mai ocărască.

Mana a continuat până la această dată, dar acum, când Israeliţii erau gata să intre în posesia Canaanului şi să mănânce din roadele ţării, nu mai aveau nevoie de mană şi ea a încetat.

Căpetenia oştirii Domnului

Când Iosua s-a retras din mijlocul oştirii lui Israel, să mediteze şi să se roage pentru ca să-l însoţească prezenţa deosebită a lui Dumnezeu, a văzut un bărbat de statură înaltă, îmbrăcat ca de război şi ţinând în mână sabia scoasă din teacă. Iosua nu l-a recunoscut ca fiind din oştirea lui Israel, dar totuşi nu părea să fie nici duşman. În zelul său, Iosua s-a apropiat de el şi i-a zis: „«Eşti dintre ai noştri sau dintre vrăjmaşii noştri?» El a răspuns: «Nu, ci Eu sunt Căpetenia oştirii Domnului şi acum am venit.» Iosua s-a aruncat cu faţa la pământ, s-a închinat şi I-a zis: «Ce spune Domnul meu robului Său?» Şi Căpetenia oştirii Domnului i-a zis lui Iosua: «Scoate-ţi încălţămintele din picioare, căci locul pe care stai este sfânt.» Şi Iosua a făcut aşa.“

Acesta nu era un înger obişnuit. Era Domnul Isus Hristos care îi condusese pe evrei prin pustiu, învăluit în stâlpul de foc noaptea şi în stâlpul de nor ziua. Locul era sfinţit de prezenţa Lui; de aceea i s-a poruncit lui Iosua să-şi scoată încălţămintea.

Atunci Domnul l-a instruit pe Iosua ce cale să urmeze pentru a cuceri Ierihonul. Tuturor bărbaţilor de război avea să li se poruncească să înconjoare cetatea o dată pe zi, timp de şase zile, iar în a şaptea zi să meargă de şapte ori în jurul Ierihonului. [179]

Luarea Ierihonului

„Iosua, fiul lui Nun a chemat pe preoţi şi le-a zis: «Luaţi chivotul legământului şi şapte preoţi să poarte cele şapte trâmbiţe de corn de berbece înaintea chivotului Domnului.» Şi a zis poporului: «Porniţi, înconjuraţi cetatea şi bărbaţii înarmaţi să treacă înaintea chivotului Domnului.» După ce a vorbit Iosua poporului, cei şapte preoţi care purtau înaintea Domnului cele şapte trâmbiţe de corn de berbece au pornit şi au sunat din trâmbiţe. Chivotul legământului Domnului mergea în urma lor.

Bărbaţii înarmaţi mergeau înaintea preoţilor care sunau din trâmbiţe şi coada oştirii mergea după chivot; în timpul mersului, preoţii sunau din trâmbiţe. Iosua dăduse porunca aceasta poporului: «Voi să nu strigaţi, să nu vi se audă glasul şi să nu vă iasă o vorbă din gură, până în ziua când vă voi spune: Strigaţi! Atunci să strigaţi.» Chivotul Domnului a înconjurat cetatea şi i-a dat ocol o dată, apoi au intrat în tabără şi au rămas în tabără peste noapte.“

Oştile evreilor mărşăluiau în ordine desăvârşită. Mai întâi mergea un grup ales de bărbaţi înarmaţi, îmbrăcaţi în armura de război, nu ca să-şi exerseze acum măiestria în mânuirea armelor, ci doar ca să creadă şi să asculte instrucţiunile primite. Apoi urmau şapte preoţi cu trâmbiţe. După aceştia venea chivotul lui Dumnezeu, din aur strălucitor şi cu o aureolă de slavă deasupra lui, purtat de preoţi îmbrăcaţi în veşmintele lor bogate şi deosebite, indicând slujba lor sacră. Urma armata numeroasă a lui Israel, în ordine perfectă, cu fiecare seminţie sub steagul ei. În felul acesta au înconjurat cetatea cu chivotul lui Dumnezeu. Nu se auzea nici un alt sunet decât mersul acelei oştiri puternice şi răsunetul [180] solemn al trâmbiţelor, al cărui ecou se auzea pe dealuri şi prin cetatea Ierihonului.

Uimiţi şi alarmaţi, străjerii acelei cetăţi osândite observau fiecare mişcare şi o raportau celor cu autoritate. Ei nu puteau să spună ce însemna toată această manifestare. Unii luau în derâdere ideea ca cetatea să fie luată în felul acesta, în timp ce alţii erau uimiţi şi înfricoşaţi văzând splendoarea chivotului şi înfăţişarea solemnă şi demnă a preoţilor şi a oştirii lui Israel care-i urma, cu Iosua în fruntea ei. Ei îşi aminteau că Marea Roşie se despărţise înaintea israeliţilor cu patruzeci de ani în urmă şi că prin râul Iordan tocmai fusese pregătită o cale de trecere pentru ei. Erau prea îngroziţi ca să glumească. Îşi ţineau cu stricteţe închise porţile cetăţii şi luptători puternici păzeau fiecare poartă.

Timp de şase zile, armatele lui Israel au mărşăluit în jurul cetăţii. A şaptea zi au ocolit cetatea de şapte ori. Ca de obicei, poporul a primit poruncă să fie tăcut. Trebuia să se audă numai sunetul trâmbiţelor. Poporul trebuia să observe, iar când trâmbiţele aveau să sune mai prelung decât de obicei, atunci trebuiau să strige toţi cu voce tare, căci Dumnezeu le dădea cetatea. „În ziua a şaptea s-au sculat în zorii zilei şi au înconjurat în acelaşi fel cetatea de şapte ori; aceasta a fost singura zi când au înconjurat cetatea de şapte ori. A şaptea oară, pe când preoţii sunau din trâmbiţe, Iosua a zis poporului: «Strigaţi, căci Domnul v-a dat cetatea în mână!»“ „Poporul a scos strigăte şi preoţii au sunat din trâmbiţe. Când a auzit poporul sunetul trâmbiţei a strigat tare şi zidul s-a prăbuşit; poporul [181] s-a suit în cetate fiecare drept înainte. Au pus mâna pe cetate.“

Dumnezeu intenţiona să le arate israeliţilor că luarea Canaanului nu trebuia să le fie atribuită lor. Căpetenia oştirii Domnului a biruit Ierihonul. Împreună cu îngerii Săi, era angajat în cucerire. Domnul Hristos a poruncit armatelor cereşti să dărâme zidurile Ierihonului şi să pregătească intrarea pentru Iosua şi armatele lui Israel. În această minune, Dumnezeu nu doar că a întărit credinţa poporului Lui în puterea Sa de a le supune vrăjmaşii, ci le-a şi mustrat necredinţa de mai înainte.

Ierihonul sfidase armatele lui Israel şi pe Dumnezeul cerului. În timp ce priveau oştirea lui Israel mărşăluind în jurul cetăţii lor în fiecare zi, s-au înspăimântat; dar s-au uitat la mijloacele lor puternice de apărare, la zidurile lor înalte şi de neclintit şi s-au simţit siguri că puteau rezista oricărui atac. Când, însă, zidurile lor tari s-au clătinat deodată şi s-au prăbuşit cu un zgomot nemaipomenit, ca cele mai tari bubuituri de tunet, ei au rămas paralizaţi de groază şi nu au mai putut opune rezistenţă.

Iosua, un conducător înţelept şi consacrat

Nici o pată nu se afla pe caracterul sfânt al lui Iosua. El era un conducător înţelept. Viaţa i-a fost în întregime consacrată lui Dumnezeu. Înainte de a muri a adunat poporul evreu şi, urmând exemplul lui Moise, le-a reamintit călătoriile prin pustiu şi felul îndurător în care lucrase Dumnezeu cu ei. Apoi li s-a adresat cu elocvenţă. Le-a relatat cum împăratul Moabului pornise la luptă împotriva lor şi îl chemase pe Balaam să-i blesteme; dar Dumnezeu „n-a vrut să asculte pe Balama: el v-a binecuvântat.“ Apoi Iosua le-a spus: „Şi dacă nu găsiţi cu cale să slujiţi Domnului, alegeţi astăzi cui vreţi să slujiţi: sau dumnezeilor [182] cărora le slujeau părinţii voştri dincolo de Râu, sau dumnezeilor amoriţilor în a căror ţară locuiţi. Cât despre mine, eu şi casa mea vom sluji Domnului.“

„Poporul a răspuns şi a zis: «Departe de noi gândul să părăsim pe Domnul şi să slujim altor dumnezei. Căci Domnul este Dumnezeul nostru. El ne-a scos din ţara Egiptului, din casa robiei, pe noi şi pe părinţii noştri; El a făcut înaintea ochilor noştri acele minuni mari şi ne-a păzit în tot timpul drumului pe care l-am urmat şi în mijlocul tuturor popoarelor pe la care am trecut.»“

Poporul şi-a reînnoit legământul cu Iosua. Ei i-au spus: „Noi vom sluji Domnului, Dumnezeului nostru şi vom asculta de glasul Lui.“ Iosua a scris cuvintele legământului lor în cartea ce cuprindea legile şi rânduielile date lui Moise. Iosua a fost iubit şi respectat de tot Israelul, iar moartea lui a fost plânsă mult de popor. [183]

Capitolul 24 — Chivotul lui Dumnezeu şi privilegiile israeliţilor

Chivotul lui Dumnezeu era un scrin sacru, făcut cu scopul de a se păstra în el Cele Zece Porunci, Lege care Îl reprezenta pe Dumnezeu Însuşi. Acest chivot era considerat slava şi tăria lui Israel. Dovada Prezenţei Divine sălăşluia deasupra lui zi şi noapte. Preoţii care slujeau înaintea lui erau consacraţi cu sfinţenie acestei slujbe sfinte. Ei purtau un pieptar cu o ţesătură de pietre scumpe de diferite feluri, la fel cu acelea care alcătuiesc cele douăsprezece temelii ale cetăţii lui Dumnezeu. Numele celor douăsprezece seminţii ale lui Israel erau săpate în pietrele preţioase ferecate în aur. Aceasta era o lucrătură foarte bogată şi frumoasă, prinsă de umerii preoţilor şi acoperindu-le pieptul.

La dreapta şi la stânga pieptarului erau două pietre mai mari, care străluceau puternic. Când erau aduse înaintea judecătorilor probleme dificile, pe care nu le puteau rezolva, ei le trimiteau la preoţi, iar aceştia Îl întrebau pe Dumnezeu, care le răspundea. Dacă El era de acord şi voia să le dea succes, pe piatra scumpă din dreapta strălucea în mod deosebit un nimb de lumină şi slavă. Dacă El dezaproba, pe piatra din stânga părea să se aşeze un abur sau nor. Dacă, atunci când Îl întrebau pe Dumnezeu cu privire la plecarea la luptă, piatra scumpă din dreapta era înconjurată cu lumină, aceasta însemna: Mergeţi şi aveţi izbândă. [184]

Dacă piatra scumpă din stânga era învăluită într-un nor, însemna: Nu vă duceţi; nu veţi propăşi.

Când marele preot intra în sfânta sfintelor o dată pe an şi slujea înaintea chivotului, în prezenţa grozavă a lui Dumnezeu, întreba, iar Domnul îi răspundea adesea cu glas ce putea fi auzit. Când nu răspundea astfel, Domnul lăsa ca razele sacre de lumină şi slavă să strălucească pe heruvimul din dreapta chivotului, în semn de aprobare sau favoare. Dacă cererile le erau refuzate, peste heruvimul din stânga se aşeza un nor.

Patru îngeri cereşti însoţeau întotdeauna chivotul lui Dumnezeu în toate călătoriile lui, ca să-l păzească de orice primejdie şi să îndeplinească orice misiune li se va cere în legătură cu el. Isus, Fiul lui Dumnezeu, urmat de îngeri cereşti, a mers înaintea chivotului când acesta a ajuns la Iordan; şi apele au fost oprite în prezenţa Lui. Domnul Hristos şi îngerii au stat lângă chivot şi preoţi în albia râului, până ce tot Israelul a trecut Iordanul. Domnul Hristos şi îngerii au însoţit chivotul în timp ce acesta înconjura Ierihonul, iar la sfârşit au dărâmat zidurile masive ale cetăţii şi au dat-o în mâinile lui Israel.

Rezultatul neglijenţei lui Eli

Când Eli era mare preot, şi-a înălţat fiii la preoţie. Numai lui Eli îi era permis să intre în locul prea sfânt, o dată pe an. Fiii lui slujeau la uşa tabernacolului şi oficiau tăierea animalelor şi slujba de la altarul jertfelor. Ei făceau mereu abuzuri în această slujbă sacră. Erau egoişti, pofticioşi, lacomi şi desfrânaţi. Dumnezeu l-a mustrat pe Eli pentru neglijarea criminală a disciplinei familiei. Eli şi-a mustrat fiii, dar nu i-a stăpânit. După ce au intrat în slujba sfântă a preoţiei, [185] el a auzit cum se purtau ei, deposedându-i pe copiii lui Israel de jertfe, precum şi despre încălcările pline de încumetare ale Legii lui Dumnezeu şi despre purtarea lor violentă, lucruri ce l-au făcut pe Israel să păcătuiască.

Domnul i-a făcut cunoscut copilului Samuel judecăţile pe care voia să le aducă asupra casei lui Eli din cauza neglijenţei lui. „Atunci Domnul a zis lui Samuel: «Iată că voi face în Israel un lucru care va asurzi urechile oricui îl va auzi. În ziua aceea voi împlini asupra lui Eli tot ce am rostit împotriva casei lui; voi începe şi voi isprăvi. I-am spus că vreau să pedepsesc casa lui pentru totdeauna, din pricina fărădelegii de care are cunoştinţă şi prin care fiii lui s-au făcut vrednici de lepădat, fără ca el să-i fi oprit. De aceea jur casei lui Eli că niciodată fărădelegea casei lui Eli nu va fi ispăşită, nici prin jertfe, nici prin daruri de mâncare.»“

Fărădelegile fiilor lui Eli erau atât de pline de încumetare şi de ofensatoare pentru un Dumnezeu sfânt, încât nici o jertfă nu putea să facă ispăşire pentru astfel de nelegiuiri voite. Aceşti preoţi păcătoşi profanau jertfele care Îl reprezentau pe Fiul lui Dumnezeu. Prin comportamentul lor blasfemiator, călcau în picioare sângele ispăşirii de la care căpătau valoare toate jertfele.

Samuel i-a spus lui Eli cuvintele Domnului; „şi Eli a zis: «Domnul este acesta, să facă ce va crede.»“ Ştia că Dumnezeu fusese dezonorat şi simţea că el însuşi păcătuise. El a recunoscut că Dumnezeu pedepsea astfel neglijarea lui păcătoasă. Eli a făcut cunoscut întregului Israel cuvântul Domnului către Samuel. Făcând aceasta, el credea că va corecta într-o oarecare măsură neglijenţa lui păcătoasă din trecut. Răul pronunţat împotriva lui Eli n-a mai întârziat mult.

Israeliţii au făcut război cu filistenii şi au fost biruiţi, iar patru mii dintre ei au fost ucişi. [186]

Evreilor le era frică. Ei ştiau că, dacă alte popoare ar auzi despre înfrângerea lor, ar fi încurajate să facă şi ele război cu ei. Bătrânii lui Israel au hotărât că înfrângerea lor se datora faptului că nu fuseseră însoţiţi de chivotul lui Dumnezeu. Au trimis la Silo după chivotul legământului. Ei se gândeau la trecerea Iordanului şi la luarea cu uşurinţă a Ierihonului, când purtaseră chivotul, şi au decis că tot ce trebuiau să facă era să aducă chivotul şi, astfel, vor fi biruitori asupra duşmanilor lor. Nu-şi dădeau seama că tăria lor stătea în ascultare de Legea care păstrată în chivot, care era o reprezentare a lui Dumnezeu Însuşi. Preoţii cei stricaţi, Hofni şi Fineas, erau cu chivotul sacru, călcând Legea lui Dumnezeu. Aceşti păcătoşi au condus chivotul la tabăra lui Israel. Încrederea bărbaţilor de război s-a restabilit şi s-au simţit siguri de succes.

Chivotul luat

„Când a intrat chivotul legământului Domnului în tabără, tot Israelul a scos strigăte de bucurie, de s-a cutremurat tot pământul. Răsunetul acestor strigăte a fost auzit de filisteni şi au zis: «Ce înseamnă strigătele acestea care răsună în tabăra evreilor?» Şi au auzit că sosise chivotul Domnului în tabără. Filistenii s-au temut, pentru că au crezut că Dumnezeu a venit în tabără. «Vai de noi!» au zis ei, «căci n-a fost aşa ceva până acum. Vai de noi! Cine ne va izbăvi din mâna acestor dumnezei puternici? Dumnezeii aceştia au lovit pe egipteni cu tot felul de urgii în pustie. Întăriţi-vă şi fiţi oameni, filistenilor, ca nu cumva să fiţi robi evreilor, cum v-au fost ei robi vouă; fiţi oameni şi luptaţi!» [187]

Filistenii au început lupta şi Israel a fost bătut. Fiecare a fugit în cortul lui. Înfrângerea a fost foarte mare şi din Israel au căzut treizeci de mii de oameni pedeştri. Chivotul lui Dumnezeu a fost luat şi cei doi fii ai lui Eli, Hofni şi Fineas, au murit.“

Filistenii credeau că acest chivot era zeul israeliţilor. Ei nu ştiau că Dumnezeul cel viu, care a creat cerurile şi pământul şi a dat Legea la Sinai, trimitea prosperitate şi blestem, potrivit cu ascultarea sau călcarea Legii Sale conţinute în chivotul sacru.

Mulţi din Israel au fost omorâţi. Eli stătea lângă drum aşteptând cu inima tremurândă să primească veşti de pe front. El se temea că va fi luat chivotul şi pângărit de oastea filisteană. Un sol de la oaste a alergat la Silo şi l-a informat pe Eli că cei doi fii ai lui fuseseră omorâţi. El a putut suporta acest lucru cu oarecare calm, deoarece avea motive să se aştepte la aşa ceva. Când, însă, mesagerul a adăugat: „Şi chivotul Domnului a fost luat,“ Eli s-a clătinat în suferinţă pe scaunul lui, a căzut pe spate şi a murit. S-a împărtăşit de mânia lui Dumnezeu care venise asupra fiilor lui. El era vinovat într-o mare măsură de fărădelegile lor, pentru că neglijase în mod criminal să le pună restricţii. Capturarea chivotului lui Dumnezeu de către filisteni a fost considerată cea mai mare calamitate ce putea lovi pe Israel. Soţia lui Fineas a născut şi, când era aproape să moară, şi-a numit copilul I-Cabod, spunând: „S-a dus slava din Israel: din cauză că chivotul lui Dumnezeu a fost luat.“

În ţara filistenilor

Dumnezeu a îngăduit ca duşmanii să captureze chivotul, ca să-i arate lui Israel cât de zadarnic era ca el să se încreadă în chivot, simbolul prezenţei Sale, în timp ce [188] profana poruncile din interiorul lui. Dumnezeu voia să-l smerească, luând de la el acel chivot sacru, tăria şi încrederea cu care se fălea.

Filistenii erau triumfători, pentru că aveau, după cum credeau ei, pe dumnezeul renumit al israeliţilor, care făcuse mari minuni pentru ei şi îi făcuse spaima duşmanilor lor. Au dus chivotul lui Dumnezeu la Asdod, într-un templu splendid ridicat în cinstea celui mai popular zeu al lor, Dagon, şi l-au aşezat lângă acesta. Dimineaţa, preoţii acelor dumnezei au intrat în templu şi s-au îngrozit să-l găsească pe Dagon căzut cu faţa la pământ înaintea chivotului Domnului. Ei l-au ridicat şi l-au aşezat în poziţia lui de mai înainte. Se gândeau că poate căzuse accidental. Dimineaţa următoare, însă, l-au găsit din nou căzut cu faţa la pământ şi cu capul şi mâinile tăiate.

Îngerii lui Dumnezeu, care însoţeau întotdeauna chivotul, au doborât la pământ idolul fără simţuri şi apoi l-au mutilat, ca să arate că Dumnezeu, Dumnezeul cel viu, era mai presus de toţi dumnezeii şi că în faţa Lui orice zeu păgân era un nimic. Păgânii aveau mare respect faţă de dumnezeul lor, Dagon, iar când l-au găsit distrus şi zăcând cu faţa la pământ înaintea chivotului lui Dumnezeu s-au întristat şi au considerat aceasta ca o prevestire foarte rea pentru filisteni. Ei au interpretat că filistenii şi toţi dumnezeii lor vor fi supuşi şi nimiciţi de către evrei, iar Dumnezeul acestora va fi mai mare şi mai puternic decât toţi dumnezeii. Au scos chivotul lui Dumnezeu din templul idolului lor şi l-au aşezat singur într-un alt loc.

Filistenii au ţinut chivotul lui Dumnezeu timp de şapte luni. Ii biruiseră pe israeliţi şi luaseră chivotul lui Dumnezeu, în care credeau că stă [189] puterea acestora, şi se gândeau că vor fi întotdeauna în siguranţă şi nu vor mai avea frică de armatele lui Israel. Dar, în mijlocul bucuriei lor, datorată succesului avut, în toată ţara s-a auzit o tânguire, iar cauza a fost pusă, după un timp, pe seama chivotului lui Dumnezeu. Acesta a fost cărat din loc în loc cu groază, fiind urmat de nimicire de la Dumnezeu, până când filistenii au fost foarte încurcaţi neştiind ce să mai facă cu el. Îngerii care îl însoţeau îl păzeau de orice rău. Filistenii n-au îndrăznit să-l deschidă; căci zeul lor, Dagon, avusese o asemenea soartă încât ei se temeau să atingă chivotul sau să-l aibă lângă de ei. I-au chemat pe preoţi şi pe ghicitori şi i-au întrebat ce să facă cu chivotul lui Dumnezeu. Aceştia i-au sfătuit să-l trimită înapoi, la poporul căruia îi aparţinea, împreună cu o mare jertfă pentru vina lor gravă şi, dacă Dumnezeu va avea plăcerea s-o primească, ei vor fi vindecaţi. Ei trebuiau să mai înţeleagă faptul că mâna lui Dumnezeu era asupra lor din cauză că Îi luaseră chivotul, care aparţinea numai lui Israel.

Înapoiat lui Israel

Unii n-au fost de acord cu aceasta. Era prea umilitor să ducă înapoi chivotul şi au insistat că nici unul dintre filisteni n-ar îndrăzni să-şi rişte viaţa purtând chivotul Dumnezeului lui Israel, care adusese moartea asupra lor. Sfătuitorii lor i-au rugat să nu-şi împietrească inimile, cum făcuseră egiptenii şi Faraon, şi să nu aducă asupra lor nenorociri şi plăgi şi mai mari. În timp ce toţi se temeau să poarte chivotul lui Dumnezeu, ei i-au sfătuit spunând: „«Acum, faceţi un car nou de tot şi luaţi două vaci tinere care dau ţâţă şi n-au tras la jug; înjugaţi vacile la car şi mânaţi înapoi acasă viţeii lor care se ţin după ele. Să luaţi chivotul Domnului [190] şi să-l puneţi în car; să puneţi alături de el, într-o ladă, lucrurile de aur pe care le daţi Domnului ca dar pentru vină; apoi să-l trimiteţi şi va pleca. Să-l urmăriţi cu privirea şi dacă se va sui pe drumul hotarului său spre Bet-Şemeş, Domnul ne-a făcut acest mare rău; dacă nu, vom şti că nu mâna Lui ne-a lovit, ci lucrul acesta a venit la noi din întâmplare.» Oamenii au făcut aşa. Au luat două vaci care alăptau, le-au înjugat la car şi le-au închis viţeii acasă.... Vacile au apucat drept pe drum spre Bet-Şemeş; au ţinut mereu acelaşi drum, mugind, şi nu s-au abătut nici la dreapta nici la stânga.“

Filistenii ştiau că vacile nu puteau fi făcute să-şi lase viţeii acasă, în afară de cazul că erau silite de vreo putere nevăzută. Vacile au plecat direct spre Bet-Şemeş, mugind după viţeii lor şi totuşi depărtându-se de ei. Domnitorii filistenilor au mers după chivot până la hotarul Bet-Şemeşului. Ei n-au îndrăznit să lase acel scrin sacru numai în seama vacilor. Se temeau să nu i se întâmple vreun rău şi să vină asupra lor nenorociri mai mari. Ei nu ştiau că îngerii lui Dumnezeu însoţeau chivotul şi conduceau vacile în mersul lor, spre locul unde trebuia să ajungă acesta.

Încumetarea pedepsită

Locuitorii din Bet-Şemeş secerau la câmp, iar când au văzut chivotul lui Dumnezeu în carul tras de vaci, s-au bucurat foarte mult. Ştiau că era lucrarea lui Dumnezeu. Vacile au tras carul cu chivotul până la o piatră mare şi s-au oprit singure. Leviţii au luat jos chivotul Domnului şi darul filistenilor, au adus ca ardere de tot Domnului carul şi vacile care aduseseră [191] chivotul, precum şi darul filistenilor. Domnitorii filistenilor s-au întors la Ecron şi plaga a fost oprită.

Oamenii din Bet-Şemeş erau curioşi să ştie ce putere mare era în acel chivot, care-l făcea să îndeplinească lucruri aşa de minunate. Ei vedeau chivotul ca fiind puternic de la sine şi nu Îi atribuiau puterea lui Dumnezeu. Numai bărbaţi numiţi special pentru acest scop sfânt puteau privi chivotul, descoperit de învelitorile lui, fără a fi ucişi, pentru că era ca şi cum L-ar fi privit pe Însuşi Dumnezeu. Când oamenii, pentru a-şi satisface curiozitatea, au deschis chivotul să privească în colţurile lui tainice şi sacre, lucru pe care păgânii idolatri nu îndrăzniseră să-l facă, îngerii care-l însoţeau au omorât peste cincizeci de mii dintre ei.

Locuitorii din Bet-Şemeş s-au temut de chivot şi au zis: „«Cine poate sta înaintea Domnului, înaintea acestui Dumnezeu sfânt? Şi la cine trebuie să se suie chivotul, dacă se depărtează de la noi?» Au trimis nişte soli la locuitorii din Chiriat-Iearim ca să le spună: «Filistenii au adus înapoi chivotul Domnului; pogorâţi-vă şi luaţi-l la voi.»“ Locuitorii din Chiriat-Iearim au dus chivotul Domnului în casa lui Abinadab şi l-au sfinţit pe fiul lui ca să-l păzească. Timp de douăzeci de ani, evreii fuseseră sub puterea filistenilor. Erau foarte umiliţi şi s-au pocăit de păcatele lor, iar Samuel a mijlocit în favoarea lor şi Dumnezeu a fost iarăşi îndurător cu ei. Filistenii s-au războit cu ei şi Domnul a lucrat din nou într-un mod minunat pentru Israel, iar ei i-au biruit pe vrăjmaşi.

Chivotul a rămas în casa lui Abinadab până când David a fost făcut împărat. El i-a adunat pe toţi bărbaţii aleşi ai lui Israel, în număr de treizeci de mii, şi s-a dus să aducă chivotul lui Dumnezeu. L-au pus într-un car nou şi l-au scos din casa lui Abinadab. [192]

Fiii lui, Uza şi Ahio, conduceau carul cel nou. David şi toată casa lui Israel cântau înaintea Domnului cu tot felul de instrumente muzicale. „Când au ajuns la aria lui Nacon, Uza a întins mâna spre chivotul lui Dumnezeu şi l-a apucat pentru că erau să-l răstoarne boii. Domnul S-a aprins de mânie împotriva lui Uza şi l-a lovit pe loc pentru păcatul lui şi a murit acolo lângă chivotul lui Dumnezeu.“ Uza era supărat pe boi, pentru că s-au împiedicat. El a arătat clar neîncredere în Dumnezeu, ca şi când El, care adusese chivotul din ţara filistenilor, nu putea să-i poarte de grijă. Îngerii care însoţeau chivotul l-au lovit pe loc pe Uza pentru că s-a încumetat cu nerăbdare să pună mâna pe chivotul Domnului.

„David s-a temut de Domnul în ziua aceea şi a zis: «Cum să intre chivotul Domnului la mine?» N-a vrut să ducă chivotul Domnului la el, în cetatea lui David, şi l-a dus în casa lui Obed-Edom din Gat. Chivotul Domnului a rămas trei luni la casa lui Obed-Edom din Gat şi Domnul a binecuvântat pe Obed-Edom şi toată casa lui.“

Dumnezeu voia să-şi înveţe poporul că, în timp ce chivotul Lui însemna groază şi moarte pentru cei care-I călcau poruncile, însemna totodată binecuvântare şi tărie pentru cei care ascultau de poruncile Sale. Când a auzit cât de mult a fost binecuvântată casa lui Obed-Edom şi că tot ce avea prosperase datorită chivotului lui Dumnezeu, David a fost nerăbdător să-l aducă în cetatea sa. Înainte de a porni să aducă chivotul sacru, însă, el însuşi s-a sfinţit lui Dumnezeu şi a poruncit ca toţi bărbaţii cu cea mai înaltă [193] autoritate în împărăţie să se păzească de orice ocupaţie lumească şi de orice ar fi putut să le distragă atenţia de la consacrarea sfântă. Ei trebuia să se sfinţească în felul acesta, cu scopul de a duce chivotul sacru în cetatea lui David. „Atunci David a pornit şi a suit chivotul lui Dumnezeu din casa lui Obed-Edom în cetatea lui David, în mijlocul veseliei....

După ce au adus chivotul Domnului, l-au pus la locul lui în mijlocul cortului pe care-l ridicase David pentru chivot; şi David a adus înaintea Domnului arderi de tot şi jertfe de mulţumire.“

În templul lui Solomon

După ce a terminat construirea templului, Solomon i-a adunat pe bătrânii lui Israel şi pe oamenii cu cea mai mare influenţă din popor, ca să aducă din cetatea lui David chivotul legământului Domnului. Aceşti bărbaţi s-au consacrat lui Dumnezeu şi, cu mare solemnitate şi reverenţă, i-au însoţit pe preoţii ce purtau chivotul. „Au adus chivotul Domnului, cortul întâlnirii şi toate uneltele sfinte care erau în cort: preoţii şi leviţii le-au adus. Împăratul Solomon şi toată adunarea lui Israel chemată la el au stat înaintea chivotului. Au jertfit oi şi boi, care n-au putut fi nici număraţi, nici socotiţi, din pricina mulţimii lor.“

Solomon a urmat exemplul tatălui său, David. La fiecare şase paşi aducea jertfă. Cu cântare, cu muzică şi cu ceremonie măreaţă, „preoţii au dus chivotul legământului Domnului la locul lui, în locul prea sfânt al casei, în sfânta sfintelor, sub aripile heruvimilor. Căci heruvimii aveau aripile întinse peste locul [194] chivotului şi acopereau chivotul şi drugii lui pe deasupra.“

A fost clădit un sanctuar de cea mai aleasă frumuseţe, conform cu modelul arătat lui Moise pe munte şi apoi prezentat lui David de către Domnul. Sanctuarul pământesc a fost făcut ca şi cel ceresc. Pe lângă cei doi heruvimi de deasupra chivotului, Solomon a mai făcut doi îngeri mai mari, la fiecare capăt al chivotului, reprezentându-i pe îngerii cereşti care păzesc fără încetare Legea lui Dumnezeu. Este imposibil de descris frumuseţea şi splendoarea acestui tabernacol. Acolo a fost dus chivotul sfânt, în ordine solemnă şi reverenţioasă, şi aşezat la locul lui, sub aripile celor doi heruvimi grandioşi.

Corul sacru şi-a unit vocile cu tot felul de instrumente muzicale, în laudă la adresa lui Dumnezeu. În timp ce vocile lor, în armonie cu instrumentele muzicale, răsunau prin templu şi erau purtate de vânt prin Ierusalim, norul slavei lui Dumnezeu a luat în stăpânire casa aşa cum, mai înainte, umpluse cortul întâlnirii. „În clipa când au ieşit preoţii din locul sfânt, norul a umplut casa Domnului. Preoţii n-au putut să rămână acolo să facă slujba, din pricina norului; căci slava Domnului umpluse casa Domnului.“

Împăratul Solomon a stat pe un postament de aramă în faţa altarului şi a binecuvântat poporul. Apoi a îngenuncheat şi, cu mâinile ridicate, a prezentat înaintea lui Dumnezeu o rugăciune fierbinte şi solemnă, în timp ce adunarea se plecase cu faţa la pământ. După ce şi-a încheiat Solomon rugăciunea, din cer a coborât un foc minunat şi a consumat jertfa.

Din cauza păcatelor lui Israel, nenorocirea despre care Dumnezeu a spus că va veni asupra templului, dacă poporul se va depărta de El, [195] s-a îndeplinit la câteva sute de ani după construirea lui. Dumnezeu i-a promis lui Solomon că, dacă va rămâne credincios, iar poporul va asculta de toate poruncile Sale, acel templu măreţ şi va rămâne pentru totdeauna, în toată splendoarea lui, ca o dovadă a prosperităţii şi a marilor binecuvântări revărsate asupra lui Israel pentru ascultarea lor.

Captivitatea lui Israel

Dumnezeu a îngăduit ca Israel să meargă în robie, ca să-i smerească şi să-i pedepsească din cauza călcării poruncilor Lui şi din cauza faptelor lor rele. Înainte de distrugerea templului, Dumnezeu a făcut cunoscut soarta acestuia câtorva dintre slujitorii Săi credincioşi. Templul era mândria naţiunii şi era privit cu idolatrie, în timp ce poporul păcătuia împotriva lui Dumnezeu. El le-a descoperit şi robia lui Israel. Chiar înainte de distrugerea templului, aceşti oameni neprihăniţi au mutat chivotul sfânt conţinând tablele de piatră şi, cu jale şi întristare, l-au închis într-o peşteră, unde avea să fie ascuns de poporul Israel, din cauza păcatelor lor, şi nu avea să le mai fie redat. Acest chivot sacru este încă tăinuit. Nu a fost deranjat niciodată de când a fost ascuns. [196]

Capitolul 25 — Prima venire a Domnului Hristos

Am fost dusă înapoi, la timpul când Isus avea să ia asupra Lui natura omului, să Se umilească pe Sine, ca om, şi să îndure ispitele lui Satana.

Naşterea Sa a fost lipsită de măreţie lumească. S-a născut într-un staul şi a fost legănat într-o iesle; totuşi naşterea Lui a fost onorată cu mult mai presus decât a oricăruia dintre fiii oamenilor. Îngeri din cer i-au anunţat pe păstori despre venirea Lui, iar lumina şi slava de la Dumnezeu au însoţit mărturia lor. Oastea cerească şi-a atins harpele şi a slăvit pe Dumnezeu. Îngerii au vestit în mod triumfător venirea Fiului lui Dumnezeu într-o lume căzută, ca să împlinească lucrarea de mântuire şi, prin moartea Lui, să aducă omului pace, fericire şi viaţă veşnică. Dumnezeu a onorat venirea Fiului Său. Îngerii I s-au închinat.

Botezul lui Isus

Îngerii lui Dumnezeu planau deasupra scenei botezului Lui; Duhul Sfânt a coborât în forma unui porumbel şi a luminat peste El şi, în timp ce oamenii stăteau foarte uimiţi, cu ochii aţintiţi asupra Lui, din cer s-a auzit glasul Tatălui spunând: Tu eşti Fiul Meu prea iubit; În Tine Îmi găsesc plăcerea.

Ioan nu era sigur că Acela care venise să fie botezat de el în Iordan era chiar Mântuitorul. Dumnezeu, însă, îi făgăduise un semn prin care să-L cunoască pe [197] Mielul lui Dumnezeu. Acel semn a fost dat când porumbelul ceresc a coborât asupra Domnului Isus şi slava lui Dumnezeu a strălucit în jurul Lui. Ioan şi-a întins mâna, arătând către Isus, şi a strigat cu glas tare: „Iată Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatul lumii!“ Ioan 1, 29.

Lucrarea lui Ioan

Ioan le-a spus ucenicilor lui că Isus era Mesia cel promis, Mântuitorul lumii. Pe când lucrarea lui se încheia, el şi-a învăţat ucenicii să privească la Isus şi să-L urmeze ca Mare Învăţător. Viaţa lui Ioan a fost plină de suferinţă şi de lepădare de sine. El a vestit prima venire a lui Hristos, dar nu i s-a îngăduit să fie martor la minunile Lui şi să se bucure de puterea manifestată de El. Când Isus avea să-Şi înceapă activitatea ca învăţător, Ioan ştia că atunci el trebuia să moară. Vocea lui rareori s-a auzit în altă parte decât în pustie. Viaţa i-a fost singuratică. El nu a rămas alături de familia tatălui său, ca să se bucure de societatea membrilor ei, ci i-a părăsit pentru a-şi îndeplini misiunea. Mulţimile plecau din oraşele şi satele aglomerate şi se adunau în pustie ca să asculte cuvintele minunatului profet. El a înfipt securea la rădăcina pomului. A mustrat păcatul, fără frică de urmări, şi a pregătit calea pentru Mielul lui Dumnezeu.

Irod a fost afectat de mărturia puternică şi tăioasă a lui Ioan şi cu un interes profund întreba ce trebuie să facă pentru a deveni ucenicul lui. Ioan ştia că Irod era gata să se căsătorească cu soţia fratelui lui, în timp ce soţul ei încă trăia, şi i-a spus deschis că nu era legal. Irod nu voia să facă vreun sacrificiu. S-a căsătorit cu soţia fratelui lui şi, influenţat de ea, l-a prins pe Ioan şi l-a întemniţat, intenţionând totuşi să-l elibereze mai târziu. În timp ce era închis, Ioan [198] a auzit prin ucenicii lui despre lucrările puternice ale lui Isus. El nu-I putea asculta cuvintele pline de har, dar ucenicii lui îl informau şi-l mângâiau cu ceea ce auziseră ei. La scurt timp, Ioan a fost decapitat, prin influenţa soţiei lui Irod. Am văzut că ucenicii cei mai umili care L-au urmat pe Domnul Isus, au fost martorii minunilor Sale şi I-au ascultat cuvintele de mângâiere, erau mai mari decât Ioan Botezătorul; adică au fost mai înălţaţi şi mai onoraţi şi au avut mai multă bucurie în viaţa lor.

Ioan a venit în spiritul şi puterea lui Ilie ca să proclame prima venire a lui Isus. Am fost îndreptată către zilele din urmă şi am văzut că Ioan îi reprezenta pe cei care vor merge, în spiritul şi puterea lui Ilie, să vestească ziua mâniei şi a doua venire a Domnului Isus.

Ispita

După botezul Său în Iordan, Isus a fost condus de Duhul în pustie, să fie ispitit de diavolul. Duhul Sfânt Îl pregătise pentru acea scenă deosebită a ispitei cumplite. Timp de patruzeci de zile a fost ispitit de Satana şi în acest timp nu a mâncat nimic. Totul în jurul Lui era neplăcut. Natura omenească ar fi înclinată să dea înapoi în astfel de circumstanţe. El Se afla cu fiarele sălbatice şi cu diavolul, într-un loc pustiu şi singuratic. Fiul lui Dumnezeu era palid şi slăbise din cauza postului şi suferinţei, dar calea Îi fusese trasată şi El trebuia să îndeplinească lucrarea pe care venise s-o facă.

Satana a profitat de suferinţele Fiului lui Dumnezeu şi s-a pregătit să-L asalteze cu multe ispite, sperând să-L învingă, pentru că Isus Se smerise devenind om. Satana a venit cu ispita aceasta: „Dacă eşti Fiul lui Dumnezeu, porunceşte pietrei acesteia să se facă pâine.“ L-a ispitit [199] pe Domnul Isus să consimtă a-i dovedi faptul că El era Mesia, prin exercitarea puterii Sale divine. Isus i-a răspuns cu blândeţe: „Este scris: Omul nu va trăi numai cu pâine, ci cu orice cuvânt care iese din gura lui Dumnezeu.“ Luca 4, 3.4.

Satana căuta o dispută cu Domnul Isus cu privire la faptul că El era Fiul lui Dumnezeu. S-a referit la condiţia Lui slabă şi suferindă şi a afirmat cu trufie că era mai tare decât Isus. Cuvintele rostite din cer, însă, „Tu eşti Fiul Meu prea iubit; în Tine Îmi găsesc toată plăcerea Mea“ (Luca 3, 22), au fost suficiente pentru a-L susţine pe Isus în toate suferinţele Lui. Am văzut că Domnul Hristos nu avea ce să facă pentru a-l convinge pe Satana de puterea Lui sau de faptul că El era Mântuitorul lumii. Satana are suficiente dovezi despre poziţia înălţată şi autoritatea Fiului lui Dumnezeu. Nesupunerea lui faţă de autoritatea lui Hristos l-a dat afară din cer.

Ca să-şi manifeste puterea, Satana L-a dus pe Isus la Ierusalim, L-a aşezat pe vârful templului şi acolo L-a ispitit să dovedească faptul că era Fiul lui Dumnezeu, aruncându-Se de la acea înălţime ameţitoare. Satana a venit cu cuvintele inspiraţiei: „Căci este scris: El va porunci îngerilor Lui să Te păzească şi ei Te vor lua pe mâini ca nu cumva să-ţi loveşti piciorul de vreo piatră. Isus a răspuns: «S-a spus: Să nu ispiteşti pe Domnul, Dumnezeul tău.»“ Luca 4, 10-12. Satana dorea să-L provoace pe Isus să abuzeze de îndurarea Tatălui Său şi să-Şi rişte viaţa înainte de îndeplinirea misiunii Sale. El spera ca Planul de Mântuire să eşueze; dar acesta era prea solid întemeiat pentru a fi răsturnat sau mânjit de Satana.

Hristos este exemplul tuturor creştinilor. Când sunt ispitiţi sau drepturile le sunt încălcate, ei [200] trebuie să suporte cu răbdare. Nu trebuie să simtă că au dreptul să-L cheme pe Domnul să-Şi manifeste puterea ca ei să poată obţine biruinţa asupra vrăjmaşilor lor, în afară de cazul că Dumnezeu poate fi în mod direct onorat şi slăvit prin aceasta. Dacă Isus S-ar fi aruncat de pe vârful templului, aceasta nu L-ar fi onorat pe Tatăl Lui, pentru că n-ar fi fost nici un martor în afară de Satana şi de îngerii lui Dumnezeu. Aceasta ar fi însemnat a-L ispiti pe Domnul să-Şi manifeste puterea în faţa celui mai înverşunat duşman al Său şi să arate bunăvoinţă faţă de acela pe care El venise să-l biruie.

„Diavolul l-a suit pe un munte înalt, I-a arătat într-o clipă toate împărăţiile pământului şi I-a zis: «Ţie Îţi voi da toată stăpânirea şi slava acestor împărăţii; căci mie îmi este dată şi o dau oricui voiesc. Dacă dar, Te vei închina înaintea mea, toată va fi a Ta.» Drept răspuns, Isus i-a zis: «Înapoia Mea, Satano! Este scris: Să te închini Domnului, Dumnezeului tău şi numai Lui să-I slujeşti.»“ Luca 4, 5-8.

Satana I-a prezentat lui Isus împărăţiile lumii, în lumina cea mai atractivă. Dacă, Isus i S-ar fi închinat, el promitea să-şi retragă pretenţiile asupra posesiunilor pământului. Dacă însă, Planul de Mântuire avea să fie dus la îndeplinire şi Domnul Isus avea să moară ca să-l salveze pe om, Satana ştia că propria-i putere va trebui să-i fie limitată şi, până la urmă, luată, iar el va fi nimicit. De aceea, planul lui studiat era de a împiedica, dacă era posibil, îndeplinirea măreţei lucrări începute de Fiul lui Dumnezeu. Dacă Planul de Mântuire ar fi eşuat, Satana ar fi păstrat împărăţia pe care a pretins-o; el se măgulea că, dacă ar izbuti, ar împărăţi în opoziţie cu Dumnezeul cerului. [201]

Mustrarea ispititorului

Satana a triumfat când Domnul Isus Şi-a lăsat la o parte puterea şi slava şi a părăsit cerul. Credea că Fiul lui Dumnezeu a fost atunci lăsat în puterea lui. Ispitirea reuşise atât de uşor în Eden cu perechea sfântă, încât el spera ca prin puterea lui satanică şi prin vicleşug să-L învingă chiar şi pe Fiul lui Dumnezeu şi, astfel, să-şi salveze viaţa şi împărăţia. Dacă L-ar fi putut ispiti pe Isus să Se depărteze de voia Tatălui Său, obiectivul lui ar fi fost atins. Dar Domnul Isus însă, l-a întâmpinat pe ispititor cu mustrarea: „Înapoia Mea, Satano!“ El trebuia să Se plece numai înaintea Tatălui Său.

Satana pretindea împărăţia pământului ca fiind a lui şi I-a sugerat lui Isus ideea că ar putea fi scutit de toate suferinţele Sale şi că nu trebuia să moară pentru a obţine împărăţiile acestei lumi; dacă i S-ar închina lui, ar putea avea toate posesiunile pământului şi slava de a împărăţi peste ele. Domnul Isus, însă, a fost neclintit. Ştia că va veni timpul când, prin propria-I viaţă, va răscumpăra împărăţia de la Satana şi, după o vreme, toţi cei din cer şi de pe pământ I se vor supune. El Şi-a ales o viaţă de suferinţă şi o moarte îngrozitoare, ca fiind calea hotărâtă de Tatăl Său prin care El să poată deveni moştenitor legal al împărăţiilor pământului şi să-I fie date ca o posesiune veşnică. Şi Satana va fi dat în mâinile Sale, să fie nimicit şi să nu-L mai necăjească niciodată pe Isus sau pe sfinţi în slavă. [202]

Capitolul 26 — Lucrarea Domnului Hristos

După ce şi-a sfârşit ispitele, Satana s-a depărtat de Isus pentru un timp, iar îngerii I-au pregătit mâncare în pustiu, L-au întărit şi binecuvântarea Tatălui Său se afla asupra Lui. Satana, cu cele mai cumplite ispite ale lui, a eşuat; totuşi, el aştepta cu nerăbdare perioada lucrării Domnului Isus, când în diferite ocazii avea să-şi încerce viclenia împotriva Lui. El încă spera să-L învingă, stârnindu-i pe cei ce nu voiau să-L primească pe Isus să-L urască şi să caute să-L omoare.

Satana a ţinut un sfat special cu îngerii lui. Ei erau dezamăgiţi şi furioşi că nu reuşiseră nimic împotriva Fiului lui Dumnezeu. Au hotărât că trebuie să fie mai şireţi şi să-şi folosească la maximum puterea pentru a inspira, chiar în mintea celor din poporul Lui, necredinţă cu privire la faptul că El era Mântuitorul lumii, iar în felul acesta să-L descurajeze pe Isus în misiunea Lui. Nu conta cât de scrupuloşi puteau fi evreii în ceremoniile şi jertfele lor; dacă ei puteau fi ţinuţi în orbire faţă de profeţii şi făcuţi să creadă că Mesia avea să apară ca un împărat pământesc puternic, atunci era posibil să fie conduşi să-L dispreţuiască şi să-L respingă pe Isus.

Mi s-a arătat că Satana şi îngerii lui erau foarte ocupaţi în timpul lucrării Domnului Hristos, inspirându-le oamenilor necredinţă, ură şi batjocură. Adesea, când Isus rostea unele adevăruri tăioase, mustrându-le păcatele, [203] oamenii se înfuriau. Satana şi îngerii lui îi îndemnau să ia viaţa Fiului lui Dumnezeu. De mai multe ori au luat pietre să arunce în El, dar îngerii L-au păzit şi L-au dus departe de mulţimea mânioasă, într-un loc sigur. Din nou, în timp ce adevărul curat era auzit de pe buzele Lui, mulţimea L-a apucat şi L-a dus pe vârful unui deal, intenţionând să-L arunce. Între ei s-a iscat o ceartă cu privire la ce să facă cu Isus, iar îngerii L-au ascuns iarăşi de ochii mulţimii, apoi El a plecat în drumul Lui, trecând prin mijlocul lor.

Satana încă mai spera ca măreţul Plan de Mântuire să eşueze. El îşi încorda toate puterile ca să împietrească inima oamenilor şi să-i facă să aibă simţăminte amare împotriva lui Isus. Satana spera că atât de puţini Îl vor primi pe Isus ca pe Fiul lui Dumnezeu, încât El va considera suferinţele şi jertfa Lui prea mari ca să fie făcute pentru un grup atât de mic. Am văzut, însă, că şi dacă ar fi fost numai doi care L-ar fi acceptat pe Domnul Isus ca Fiu al lui Dumnezeu şi ar fi crezut în El spre mântuirea sufletelor lor, El tot ar fi adus planul la îndeplinire.

Uşurarea celor suferinzi

Isus Şi-a început lucrarea, zdrobind puterea lui Satana asupra celor suferinzi. El restabilea sănătatea celor bolnavi, dădea vedere orbilor şi-i vindeca pe şchiopi, făcându-i să sară de bucurie şi să-L slăvească pe Dumnezeu. Domnul Isus a redat sănătatea celor infirmi, care fuseseră legaţi de puterea crudă a lui Satana timp de mulţi ani. Prin cuvinte pline de har i-a mângâiat pe cei slabi, tremurânzi şi deznădăjduiţi. Pe cei plăpânzi şi suferinzi, peste care Satana stăpânise victorios, Isus i-a smuls din strânsoarea lui, aducându-le sănătate trupului, precum şi mare bucurie şi fericire. El a înviat morţii la viaţă, iar ei Îl slăveau pe Dumnezeu pentru [204] manifestarea măreaţă a puterii Sale. Isus lucra cu putere pentru toţi care credeau în El.

Viaţa Domnului Hristos a fost plină de cuvinte şi fapte de bunăvoinţă, compasiune şi iubire. El era întotdeauna atent să asculte şi să uşureze durerile celor care veneau la El. Oamenii purtau în însăşi persoana lor dovada puterii Sale divine. Totuşi, după ce lucrarea a fost îndeplinită, mulţi s-au ruşinat de umilul şi în acelaşi timp puternicul Predicator. Conducătorii nu au crezut în Isus şi, din cauza aceasta, oamenii nu erau dispuşi să-L accepte. El a fost un om al durerii şi obişnuit cu suferinţa. Ei nu puteau suporta să fie conduşi de viaţa Lui cumpătată şi plină de lepădare de sine. Doreau să se bucure de onorurile pe care le oferă lumea. Totuşi, mulţi Îl urmau pe Fiul lui Dumnezeu şi-I ascultau învăţăturile, hrănindu-se cu cuvintele pline de har şi de însemnătate, dar totodată atât de simple încât şi cel mai slab le putea înţelege.

Opoziţie ineficientă

Satana şi îngerii lui le-au orbit ochii evreilor, le-au întunecat înţelegerea şi i-au stârnit pe mai marii poporului şi pe conducători să ia viaţa Mântuitorului. Alţii au fost trimişi să-L aducă pe Domnul Isus, dar, când au ajuns aproape de locul unde se afla El, au fost foarte uimiţi. L-au văzut plin de înţelegere şi compasiune faţă de suferinţa omenească. L-au auzit vorbind încurajator, cu iubire şi blândeţe, celor slabi şi nenorociţi. L-au mai auzit mustrându-l pe Satana cu glas autoritar şi poruncindu-le captivilor lui să plece, eliberaţi. Au ascultat cuvintele înţelepte rostite de Isus şi au fost captivaţi; nu au putut pune mâna pe El. S-au întors la preoţi şi la bătrâni fără Isus.

Când au fost întrebaţi: „De ce nu L-aţi adus?“ [205]

ei au relatat minunile pe care le văzuseră şi cuvintele sfinte de înţelepciune, iubire şi înţelegere pe care le auziseră şi au sfârşit spunând: „Niciodată n-a vorbit vreun om ca Omul acesta.“ Preoţii cei mai de seamă i-au acuzat că au fost şi ei înşelaţi, iar unii dintre ofiţeri s-au ruşinat că nu L-au adus pe Isus. Preoţii au întrebat dispreţuitor dacă a crezut în El vreunul din conducători. Am văzut că mulţi dintre magistraţi şi bătrâni au crezut în Domnul Isus, dar Satana i-a împiedicat să recunoască aceasta; ei se temeau de oameni mai mult decât de Dumnezeu.

Până aici, viclenia şi ura lui Satana nu zădărniciseră Planul de Mântuire. Se apropia timpul îndeplinirii scopului pentru care venise Isus în lume. Satana şi îngerii lui s-au consultat şi au hotărât să inspire propria naţiune a Domnului Hristos să strige cu vehemenţă după sângele Său şi să îngrămădească asupra Lui cruzime şi dispreţ. Ei sperau că lui Isus nu-I va plăcea un astfel de tratament şi nu va reuşi să-Şi păstreze umilinţa şi blândeţea.

În timp ce Satana îşi desfăşura planurile, Domnul Isus le dezvăluia cu grijă ucenicilor Lui suferinţele prin care trebuia să treacă, faptul că va fi răstignit şi că va învia a treia zi. Dar înţelegerea lor părea întunecată, iar ei nu puteau pricepe ce le spunea.

Schimbarea la faţă

Credinţa ucenicilor a fost întărită în mare măsură cu ocazia schimbării la faţă, când li s-a îngăduit să privească slava Domnului Hristos şi să audă glasul din cer mărturisind despre caracterul Său divin. Dumnezeu a ales să le dea urmaşilor lui Isus o dovadă puternică a faptului că El era Mesia cel făgăduit, astfel ca în întristarea şi dezamăgirea lor amară, la răstignirea Lui, ei să nu-şi [206] piardă cu totul credinţa. Cu ocazia schimbării la faţă, Domnul a trimis pe Moise şi pe Ilie să vorbească cu Isus despre suferinţele şi moartea Lui. În loc să aleagă îngeri ca să discute cu Fiul Său, Dumnezeu i-a ales pe aceia care experimentaseră ei înşişi încercările de pe pământ.

Ilie umblase cu Dumnezeu. Lucrarea lui fusese dureroasă şi chinuitoare, deoarece prin el a mustrat Domnul păcatele lui Israel. Ilie a fost un profet al lui Dumnezeu; totuşi a fost silit să fugă din loc în loc pentru a-şi scăpa viaţa. Propriul său popor l-a urmărit ca pe o fiară sălbatică, pentru a-l putea nimici. Dumnezeu, însă, l-a înălţat la cer. Îngerii l-au dus la cer în slavă şi triumf.

Moise a fost mai mare decât toţi care trăiseră înaintea lui. El a fost mult onorat de Dumnezeu, având privilegiul de a vorbi cu Domnul faţă în faţă, cum vorbeşte un om cu prietenul lui. I s-a îngăduit să vadă lumina strălucitoare şi slava minunată care Îl învăluie pe Tatăl. Prin Moise, Domnul i-a eliberat pe copiii lui Israel din robia egipteană. Moise a fost un mijlocitor pentru poporul său şi a stat adesea între ei şi mânia lui Dumnezeu. Când mânia Domnului s-a aprins împotriva israeliţilor pentru necredinţa lor, pentru cârtirile şi păcatele lor cumplite, dragostea lui Moise pentru ei a fost încercată. Dumnezeu a propus să-i nimicească şi să facă din el un neam puternic. Moise şi-a arătat dragostea faţă de Israel prin rugăciunea lui fierbinte în favoarea lor. În durerea lui, L-a rugat pe Dumnezeu să se întoarcă de la mânia Sa aprinsă şi să-i ierte sau, dacă nu, să-i şteargă numele din cartea vieţii.

Moise a trecut prin moarte, dar Mihail a coborât şi i-a dat viaţă înainte ca trupul lui să vadă putrezirea. Satana a încercat să reţină trupul, pretinzând că-i aparţinea. Dar Mihail l-a înviat pe Moise şi l-a luat la cer. Satana a pronunţat blesteme amare la adresa lui Dumnezeu, denunţându-L [207] ca nedrept pentru că îngăduise să-i fie luată prada; cu toate acestea, Domnul Hristos nu şi-a mustrat vrăjmaşul, deşi tocmai datorită ispitei lui căzuse slujitorul lui Dumnezeu. Cu blândeţe, El l-a trimis la Tatăl Său, spunând: „Domnul să te mustre.“ Iuda 9.

Domnul Isus le spusese ucenicilor Lui că erau unii care stăteau cu El şi care nu vor gusta moartea până nu vor vedea împărăţia lui Dumnezeu venind cu putere. Această făgăduinţă s-a împlinit cu ocazia schimbării la faţă. Înfăţişarea lui Isus s-a schimbat şi a strălucit ca soarele. Veşmântul Lui era alb şi sclipitor. Moise era acolo, reprezentându-i pe cei care vor fi înviaţi din morţi la a doua venire a lui Isus. Ilie, care a fost luat la cer fără să vadă moartea, îi reprezenta pe cei care vor fi schimbaţi în nemurire la a doua venire a Domnului Hristos şi vor fi înălţaţi la cer fără să guste moartea. Ucenicii priveau cu uimire şi teamă maiestatea desăvârşită a Domnului Isus şi norul care-i umbrea şi au auzit glasul lui Dumnezeu spunând cu măreţie nemaipomenită: „Acesta este Fiul Meu prea iubit; de El să ascultaţi.“ [208]

Capitolul 27 — Trădarea Domnului Hristos

Am fost dusă la timpul în care Domnul Isus mânca cina Paştelui cu ucenicii Săi. Satana îl înşelase pe Iuda, făcându-l să creadă că era unul din ucenicii adevăraţi ai Domnului Hristos; dar inima lui fusese întotdeauna firească. El a văzut lucrările pline de putere ale lui Isus, a fost cu El în timpul lucrării Sale, şi a cedat dovezilor copleşitoare că El era Mesia, dar Iuda lucra în ascuns, era invidios şi iubea banii. El s-a plâns cu mânie de parfumul costisitor turnat pe Isus.

Maria Îl iubea pe Domnul ei. El îi iertase păcatele, care erau multe, şi îl înviase din morţi pe fratele ei iubit. Ea simţea că nimic nu era prea scump pentru a-I fi oferit lui Isus. Cu cât era mai scump, cu atât putea să-şi exprime mai bine recunoştinţa faţă de Mântuitorul ei, dedicându-I acest parfum.

Iuda, ca o scuză pentru lăcomia lui, a sugerat că parfumul ar fi putut fi vândut, iar banii daţi săracilor. Nu spunea acest lucru pentru că îi păsa de săraci, ci pentru că era egoist şi îşi însuşea adesea, pentru propria-i folosinţă, ceea ce îi era încredinţat pentru a fi dat săracilor. Iuda nu dăduse atenţie confortului şi nici chiar nevoilor lui Isus, iar pentru a-şi scuza lăcomia se referea deseori la săraci. Acest act de generozitate din partea Mariei a fost o mustrare cât se poate de tăioasă pentru înclinaţia lui de a acapara. Calea [209] era pregătită pentru ca ispita lui Satana să fie primită imediat în inima lui Iuda.

Preoţii şi conducătorii evreilor Îl urau pe Isus, dar mulţimile se îmbulzeau să-I asculte cuvintele pline de înţelepciune şi să-I vadă lucrările pline de putere. Oamenii erau mişcaţi de un interes profund şi Îl urmau pe Domnul Isus cu nerăbdare, ca să asculte instrucţiunile acestui minunat Învăţător. Mulţi dintre conducători credeau în El, dar nu îndrăzneau să-şi declare credinţa, ca să nu fie daţi afară din sinagogă. Preoţii şi bătrânii au hotărât că trebuia făcut ceva pentru a distrage atenţia poporului de la Isus. Se temeau că toţi oamenii vor crede în El. Nu puteau vedea nici o siguranţă pentru ei înşişi. Ei trebuia sau să-şi piardă poziţia, sau să-L dea pe Isus la moarte; şi după ce-L vor fi dat la moarte, vor mai exista totuşi aceia care erau monumente vii ale puterii Lui.

Domnul Isus l-a înviat pe Lazăr din morţi, iar ei se temeau că, dacă Îl vor omorî pe Isus, Lazăr va mărturisi despre puterea Sa. Oamenii se adunau să-l vadă pe cel care fusese înviat din morţi, iar conducătorii au hotărât să-l omoare şi pe Lazăr şi să stingă entuziasmul. Apoi vor întoarce poporul către tradiţiile şi doctrinele omeneşti, să dea zeciuială din izmă şi mărar, iar ei vor avea iarăşi influenţă asupra lui. Au căzut de acord să-L ia pe Isus când era singur, căci, dacă ar fi încercat să-L ia din mulţime, când tot interesul era îndreptat asupra Lui, ar fi fost ucişi cu pietre.

Iuda ştia cât de nerăbdători erau ei să-L obţină pe Isus şi s-a oferit să-L vândă preoţilor celor mai de seamă şi bătrânilor, pentru câţiva arginţi. Iubirea de bani l-a condus să-L trădeze pe Domnul lui în mâinile celor mai înverşunaţi duşmani ai Săi. Satana lucra direct prin Iuda şi, în mijlocul scenei [210] impresionante de la ultima cină, trădătorul născocea planuri pentru a-şi trăda Învăţătorul. Isus, plin de întristare, le-a spus ucenicilor că toţi vor avea un prilej de poticnire din cauza Lui chiar în noaptea aceea. Dar Petru a afirmat cu înflăcărare că, şi dacă toţi ceilalţi s-ar poticni din cauza Lui, el nu se va poticni. Domnul Isus i-a spus: „Satana a dorit să vă aibă ca să vă poată cerne ca grâul. Dar Eu M-am rugat pentru tine, ca să nu se piardă credinţa ta; şi, după ce te vei întoarce la Dumnezeu, să întăreşti pe fraţii tăi.“ Luca 22, 31.32.

În grădină

L-am privit pe Isus în grădină cu ucenicii. Cu adâncă durere, i-a implorat să vegheze şi să se roage, ca să nu cadă în ispită. El ştia că avea să le fie încercată credinţa şi speranţele aveau să le fie dezamăgite, iar ei vor avea nevoie de toată tăria pe care o puteau obţine prin veghere strictă şi rugăciune fierbinte. Plângând cu strigăte tari, Isus S-a rugat: „Tată, dacă voieşti, depărtează paharul acesta de la Mine! Totuşi, facă-se nu voia Mea, ci a Ta.“ Luca 22, 42. Fiul lui Dumnezeu Se ruga în agonie. Picături mari de sânge se adunau pe faţa Lui şi cădeau la pământ. Îngerii zburau deasupra locului, privind scena, dar numai unul a fost trimis să-L întărească pe Fiul lui Dumnezeu în agonia Lui. În cer nu mai era bucurie. Îngerii şi-au aruncat coroanele şi harpele şi, cu cel mai profund interes, Îl priveau în tăcere pe Isus. Ei doreau să-L înconjoare pe Fiul lui Dumnezeu, dar îngerii comandanţi nu le-au permis, ca nu cumva, privind trădarea Lui, să-L elibereze; căci planul fusese întocmit şi trebuia îndeplinit.

După ce S-a rugat, Isus a venit la ucenici, dar ei dormeau. În ceasul acela grozav, n-a avut măcar compasiunea şi rugăciunile ucenicilor Lui. [211]

Petru, care fusese atât de zelos cu puţin timp în urmă, era îngreuiat de somn. Isus i-a amintit declaraţia lui hotărâtă şi i-a spus: „Ce, un ceas n-aţi putut să vegheaţi împreună cu Mine?“ Matei 26, 40. De trei ori S-a rugat în agonie Fiul lui Dumnezeu.

Trădarea

Atunci a apărut Iuda cu grupul de oameni înarmaţi. S-a apropiat de Maestrul lui ca de obicei, să-L salute. Ceata L-a înconjurat. El, însă, Şi-a manifestat puterea divină când i-a întrebat: „Pe cine căutaţi?“ „Eu sunt.“ Ei s-au dat înapoi şi au căzut la pământ. Isus a pus această întrebare ca ei să poată fi martori ai puterii Lui şi să aibă dovada că El putea să Se elibereze din mâinile lor, dacă ar fi vrut.

Ucenicii au început să spere când au văzut mulţimea cu toiege şi săbii căzând atât de uşor. Când s-au ridicat şi L-au înconjurat din nou pe Fiul lui Dumnezeu, Petru şi-a scos sabia, l-a lovit pe un slujitor al marelui preot şi i-a tăiat urechea. Isus i-a poruncit să-şi pună sabia la loc, spunând: „Crezi că n-aş putea să rog pe Tatăl Meu, care Mi-ar pune îndată la îndemână mai mult de douăsprezece legiuni de îngeri?“ Matei 26, 53. Am văzut că, atunci când au fost rostite aceste cuvinte, feţele îngerilor au fost însufleţite de speranţă. Ei doreau să-L înconjoare chiar atunci pe Comandantul lor şi să risipească gloata mânioasă. Din nou însă, tristeţea s-a aşternut asupra lor, când Isus a adăugat: „Dar cum se vor împlini Scripturile, care zic că aşa trebuie să se întâmple?“ Matei 26, 54. La fel, şi inimile ucenicilor s-au cufundat în disperare şi dezamăgire amară când Isus S-a lăsat luat de duşmanii Lui.

Ucenicii se temeau pentru vieţile lor şi toţi L-au părăsit şi au fugit. Isus a fost lăsat singur în mâinile gloatei ucigaşe. O, ce triumf [212] pe Satana, atunci! Şi ce tristeţe şi durere pe îngerii lui Dumnezeu! Multe companii de îngeri sfinţi, fiecare cu câte un înger comandant în frunte, au fost trimişi să vadă scena. Îngerii aveau să înregistreze fiecare insultă, fiecare cruzime manifestată asupra Fiului lui Dumnezeu şi fiecare spasm de durere pe care Isus avea să-l sufere; pentru că exact aceiaşi oameni care s-au alăturat acestei scene îngrozitoare vor vedea totul din nou, în imagini clare. [213]

Capitolul 28 — Judecarea Domnului Hristos

Când au plecat din cer, îngerii şi-au pus deoparte cu mâhnire coroanele lor strălucitoare. Nu le puteau purta în timp ce Comandantul lor suferea şi avea să poarte o cunună de spini. În sala de judecată, Satana şi îngerii lui erau preocupaţi să distrugă sentimentele de omenie şi compasiunea. Atmosfera era grea şi poluată prin influenţa lor. Preoţii cei mai de seamă şi bătrânii au fost inspiraţi de ei să-L insulte pe Isus, să-L umilească şi să-L trateze cu violenţă în modul cel mai dificil de suportat pentru natura omenească. Satana spera că astfel de batjocură şi violenţă vor scoate de la Fiul lui Dumnezeu vreo plângere sau vreun murmur; sau că El Îşi va manifesta puterea divină ca să se smulgă din strânsoarea mulţimii şi, în felul acesta, Planul de Mântuire să eşueze în cele din urmă.

Tăgăduirea lui Petru

Petru l-a urmat pe Domnul Lui după ce a fost trădat. Era îngrijorat să vadă ce se va face cu Isus. Atunci când a fost acuzat, însă, că era unul din ucenicii Lui, frica pentru propria-i siguranţă l-a făcut să declare că nu-L cunoştea pe acel Om. Ucenicii erau renumiţi pentru puritatea limbajului lor, iar Petru, pentru a-şi convinge acuzatorii că nu era unul din ucenicii Domnului Hristos, a tăgăduit acuzaţia a treia oară cu blestem şi jurământ. Isus, care Se afla la o oarecare distanţă de Petru, a întors spre el o privire tristă şi dojenitoare. Atunci, ucenicul [214] şi-a amintit cuvintele pe care i le spusese Isus în camera de sus, precum şi propria sa afirmaţie zeloasă. „Chiar dacă toţi ar găsi în Tine o pricină de poticnire, eu niciodată nu voi găsi în Tine o pricină de poticnire.“ Matei 26, 33. El se lepădase de Domnul lui, chiar cu blestem şi jurământ, dar acea privire a lui Isus i-a topit inima şi l-a salvat. Petru a plâns cu amar, s-a pocăit de marele lui păcat, a fost convertit şi apoi pregătit să-i întărească pe fraţii lui.

În sala de judecată

Mulţimea striga după sângele lui Isus. L-au biciuit cu cruzime, L-au îmbrăcat cu o veche manta regească purpură, iar pe capul Lui sfânt au pus o cunună de spini. I-au pus o trestie în mână, se plecau înaintea Lui şi Îl salutau în batjocură: „Plecăciune, Împăratul evreilor!“ Ioan 19, 3. Apoi I-au luat trestia din mână şi L-au lovit cu ea peste cap, făcând ca spinii să-I intre în tâmple şi sângele să I se prelingă pe faţă şi pe barbă.

Pentru îngeri era greu să îndure priveliştea. Ei L-ar fi eliberat pe Domnul Isus, dar îngerii comandanţi le-au interzis, spunând că acesta era un mare preţ de răscumpărare care trebuia plătit pentru om; şi trebuia să fie complet şi să ducă la moartea Aceluia care avea putere asupra morţii. Isus ştia că îngerii erau martorii umilirii Sale. Cel mai slab înger ar fi putut să facă acea gloată batjocoritoare să cadă fără putere şi să-L elibereze pe Isus. El ştia că dacă ar fi dorit acest lucru de la Tatăl Lui, îngerii L-ar fi eliberat pe loc. Era necesar, însă, pentru a aduce la îndeplinire Planul de Mântuire, să sufere violenţa oamenilor răi.

Blând şi smerit, Domnul Isus stătea înaintea mulţimii înfuriate, în timp ce aceasta îi oferea cel mai josnic tratament. [215]

I-au scuipat faţa — acea faţă de care vor dori să se ascundă într-o zi, faţă care va da lumină cetăţii lui Dumnezeu şi va străluci mai tare decât soarele. Domnul Hristos nu le-a aruncat criminalilor o privire mânioasă. Ei I-au acoperit capul şi faţa cu o haină veche, apoi Îl loveau şi strigau: „Prooroceşte, cine Te-a lovit?“ Luca 22, 64. Între îngeri a fost agitaţie. Ei L-ar fi salvat pe loc, dar îngerii comandanţi i-au oprit.

Unii dintre ucenici au căpătat permisiunea să intre unde era Isus şi să vadă judecarea Lui. Ei se aşteptau ca El să-Şi manifeste puterea divină, să Se elibereze din mâinile duşmanilor Lui şi să-i pedepsească pentru cruzimea cu care L-au tratat. Speranţele lor se înălţau şi coborau, după cum aveau loc diferitele scene. Uneori se îndoiau şi se temeau că fuseseră înşelaţi, dar glasul auzit pe muntele schimbării la faţă şi slava văzută acolo le-au întărit credinţa că El era Fiul lui Dumnezeu. Îşi aminteau scenele la care fuseseră martori, minunile pe care le văzuseră înfăptuite de Isus, vindecarea bolnavilor, deschiderea ochilor orbilor şi urechilor surzilor, mustrarea şi scoaterea demonilor, învierea morţilor şi chiar potolirea vântului şi mării.

Ei nu puteau crede că El va muri. Sperau că Se va ridica totuşi cu putere şi, cu voce poruncitoare, va împrăştia mulţimea aceea setoasă de sânge, ca şi atunci când intrase în templu şi îi alungase pe cei care făceau din casa lui Dumnezeu un loc pentru negoţ, iar ei fugiseră dinaintea Lui ca şi când ar fi fost urmăriţi de o companie de soldaţi înarmaţi. Ucenicii sperau că Isus Îşi va manifesta puterea şi-i va convinge pe toţi că El era Împăratul lui Israel. [216]

Mărturisirea lui Iuda

Iuda a fost plin de amară remuşcare şi ruşine din cauza faptei lui perfide de a-L trăda pe Domnul Isus. Când a fost martor la tratamentul crud pe care L-a îndurat Mântuitorul, a fost copleşit. El Îl iubise pe Isus, dar iubise şi mai mult banii. Nu se gândise că Isus va suporta să fie luat de gloata pe care o condusese el. Iuda se aşteptase ca Isus să facă o minune şi să Se elibereze. Când a văzut, însă, mulţimea furioasă în sala de judecată, însetând după sânge, şi-a simţit profund vina. În timp ce mulţi Îl acuzau pe Isus cu vehemenţă, Iuda s-a grăbit prin mulţime, mărturisind că păcătuise vânzând sânge nevinovat. El le-a oferit preoţilor banii pe care aceştia i-i plătiseră şi i-a implorat să-L elibereze, declarând că Isus era complet nevinovat.

Iritarea şi confuzia i-au făcut pe preoţi să tacă pentru puţin timp. Nu doreau ca lumea să ştie că îi plătiseră pe unul din pretinşii urmaşi ai lui Isus să-L dea în mâinile lor. Doreau să ascundă faptul că Îl vânaseră pe Isus ca pe un tâlhar şi că Îl prinseseră pe ascuns. Mărturisirea lui Iuda, însă, precum şi înfăţişarea lui vinovată şi sălbatică, i-au expus înaintea mulţimii, arătând că ura fusese cea care îi făcuse să-L prindă pe Domnul Isus. În timp ce Iuda, cu voce tare, Îl declara nevinovat, preoţii au răspuns: „Ce ne pasă nouă? Treaba ta.“ Matei 27, 4. Îl aveau pe Isus în puterea lor şi erau hotărâţi să nu le scape. Copleşit de tulburare, Iuda a aruncat banii pe care acum îi dispreţuia, la picioarele celor care îl plătiseră şi, cu groază şi chin sufletesc, a plecat şi s-a spânzurat.

Domnul Isus avea mulţi simpatizanţi în mulţimea din jurul Lui, iar faptul că nu răspundea nimic la întrebările ce Îi erau [217] puse a uimit gloata. Cu toată batjocura şi violenţa oamenilor, pe faţa Lui nu s-a văzut nici o expresie de tulburare şi nici o privire încruntată. Era demn şi liniştit. Spectatorii priveau la El cu mirare. Ei comparau statura Lui perfectă şi ţinuta Lui hotărâtă şi demnă cu înfăţişarea celor care stăteau împotriva Lui la judecată şi îşi spuneau unul altuia că El semăna mai mult cu un împărat decât oricare dintre conducători. Nu avea semne de criminal. Ochii îi erau blânzi, limpezi şi fără teamă, iar fruntea lată şi înaltă. Fiecare trăsătură Îi era puternic marcată de bunăvoinţă şi principii nobile. Răbdarea şi stăpânirea Lui de Sine erau atât de diferite de ale omului, încât mulţi s-au cutremurat. Chiar Irod şi Pilat au fost tulburaţi de ţinuta Lui nobilă şi dumnezeiască.

Isus înaintea lui Pilat

Pilat a fost convins de la început că Isus nu era un om obişnuit. El a crezut că este Isus era o persoană remarcabilă şi absolut nevinovat de toate acuzaţiile aduse împotriva Lui. Îngerii care erau martorii scenei au înregistrat convingerile guvernatorului roman. Pentru a-l împiedica să se angajeze în fapta îngrozitoare de a-L da pe Domnul Isus să fie răstignit, la soţia lui Pilat a fost trimis un înger, care i-a dat printr-un vis informaţia că Acela pe care Îl judeca soţul ei era Fiul lui Dumnezeu şi că suferea nevinovat. Ea i-a trimis imediat lui Pilat o solie, spunându-i că a suferit mult într-un vis din cauza lui Isus şi l-a prevenit să nu aibă nimic de-a face cu acel Om sfânt. Solul, înghesuindu-se grăbit prin mulţime, a aşezat scrisoarea în mâinile lui Pilat. Când a citit, acesta s-a cutremurat şi a pălit. Îndată s-a hotărât să nu aibă nimic de a face cu trimiterea lui Hristos la moarte. Dacă evreii voiau [218] sângele lui Isus, el nu-şi va da consimţământul la aceasta, ci se va strădui să-L elibereze.

Trimis la Irod

Când a auzit Pilat că Irod era la Ierusalim, a fost foarte uşurat, deoarece spera să se elibereze de orice responsabilitate în judecarea şi condamnarea lui Isus. Imediat L-a trimis la Irod împreună cu acuzatorii Lui. Acest conducător ajunsese împietrit în păcat. Omorârea lui Ioan Botezătorul îi lăsase o pată pe conştiinţă, de care nu putea să scape. Când a auzit despre Isus şi despre lucrările mari făcute de El, s-a înspăimântat şi s-a cutremurat, crezând că era Ioan Botezătorul, înviat din morţi. Când Isus a fost dat în mâinile lui de către Pilat, Irod a considerat acest act ca o recunoaştere a puterii, autorităţii şi judecăţii lui. Aceasta i-a făcut prieteni pe cei doi conducători, care mai înainte fuseseră duşmani. Irod a fost încântat să-L vadă pe Isus, deoarece se aştepta ca El să facă vreo minune deosebită, spre satisfacţia lui. Lucrarea lui Isus, însă, nu era de a satisface curiozitatea sau de a-Şi căuta propria siguranţă. Puterea Sa divină miraculoasă trebuia folosită pentru salvarea altora, şi nu pentru Sine Însuşi.

Domnul Isus nu a răspuns nimic la multele întrebări puse de Irod, şi nici duşmanilor Săi care Îl acuzau vehement. Irod s-a înfuriat, din cauză că Isus nu părea să se teamă de puterea lui şi, împreună cu oamenii lui de război, L-au luat în derâdere, L-au sfidat şi L-au umilit pe Fiul lui Dumnezeu. Totuşi, Irod a fost uimit de înfăţişarea nobilă şi dumnezeiască a lui Isus când era tratat în mod ruşinos şi, temându-se să-L condamne, L-a trimis iarăşi la Pilat.

Satana şi îngerii lui îl ispiteau pe Pilat şi încercau să-l conducă spre propria-i ruină. I-au sugerat că, [219] dacă nu va lua parte la condamnarea lui Isus, o vor face alţii; mulţimea înseta după sângele Lui; şi, dacă nu-L dădea pe Isus să fie răstignit, îşi va pierde puterea şi onoarea lumească şi va fi denunţat ca unul care crede în acel impostor. De frică să nu-şi piardă puterea şi autoritatea, Pilat a consimţit la moartea lui Isus. Cu toate că el a aşezat sângele lui Isus asupra acuzatorilor Săi, iar mulţimea l-a primit strigând: „Sângele Lui să fie asupra noastră şi asupra copiilor noştri.“ (Matei 27, 25), totuşi Pilat nu era curat; el era vinovat de sângele Domnului Hristos. Pentru interesul lui egoist, pentru plăcerea de a primi onoare de la oamenii mari ai pământului, a dat la moarte un om nevinovat. Dacă şi-ar fi urmat propriile convingeri, Pilat n-ar fi avut nimic de-a face cu condamnarea lui Isus.

Înfăţişarea şi cuvintele Domnului Isus în timpul judecăţii Sale au făcut o impresie adâncă asupra multora din cei prezenţi la acea ocazie. Rezultatul influenţei astfel exercitate s-a arătat după învierea Lui. Între cei care s-au adăugat atunci bisericii, s-au aflat mulţi ale căror convingeri datau de la judecata lui Isus.

Mare a fost mânia lui Satana, când a văzut că toată cruzimea cu care îi inspirase pe evrei să-L trateze pe Isus nu scosese nici cel mai mic murmur de la El. Cu toate că luase asupra Sa natura omului, Isus era susţinut de o tărie de caracter dumnezeiască şi nu S-a depărtat de voia Tatălui Său nici în cel mai mic lucru. [220]

Capitolul 29 — Răstignirea Domnului Hristos

Domnul Hristos, Fiul scump al lui Dumnezeu, a fost dus şi predat poporului ca să fie răstignit. Ucenicii şi credincioşii din împrejurimi, s-au alăturat mulţimii care-L urma pe Isus la Calvar. Era şi mama lui Isus acolo, sprijinită de Ioan, ucenicul iubit. Inima îi era fost lovită de un chin de nedescris; totuşi, ca şi ucenicii, ea spera ca scena dureroasă să se schimbe, iar Isus să-Şi afirme puterea şi să apară înaintea duşmanilor Lui ca Fiul lui Dumnezeu. Apoi inima ei de mamă era iarăşi zdrobită, când îşi amintea cuvintele în care El Se referise pe scurt la lucrurile care se întâmplau în acea zi.

Isus abia trecuse de poarta casei lui Pilat când, a fost adusă crucea pregătită pentru Baraba şi pusă pe umerii Lui zdrobiţi şi însângeraţi. Tovărăşii lui Baraba, care aveau să sufere moartea în acelaşi timp cu Isus, au primit şi ei câte o cruce. Mântuitorul Şi-a purtat povara doar câţiva zeci de metri când, din cauza pierderii de sânge, a epuizării şi durerii excesive, a căzut la pământ.

Când Şi-a revenit, crucea I-a fost din nou pusă pe umeri şi a fost forţat să meargă înainte. El S-a clătinat câţiva paşi, ducându-Şi povara, apoi a căzut la pământ, parcă fără viaţă. La început s-a crezut că [221] este mort, dar, până la urmă, Şi-a revenit. Preoţii şi conducătorii nu simţeau nici o compasiune pentru victima lor suferindă; dar au văzut că Îi era imposibil să-Şi ducă mai departe instrumentul de tortură. În timp ce se gândeau ce să facă, Simon, un cirenian care venea din direcţie opusă, a întâlnit mulţimea, a fost prins la instigarea preoţilor şi silit să care crucea Domnului Hristos. Fiii lui Simon erau ucenici ai lui Isus, dar el nu avusese niciodată legături cu El.

O mare mulţime Îl urma pe Mântuitorul la Calvar. Mulţi din ei Îl sfidau şi batjocoreau; însă alţii plângeau şi povesteau faptele Sale slăvite. Cei pe care îi vindecase de diferite boli şi cei pe care îi înviase din morţi declarau lucrările Lui minunate cu voce arzătoare, întrebând ce a făcut Isus ca să fie tratat ca un făcător de rele. Numai cu câteva zile în urmă Îl însoţiseră cu osanale voioase, fluturând ramuri de palmier, în timp ce El intra triumfător în Ierusalim. Dar mulţi din cei care strigaseră preamărindu-L, pentru că atunci era popular să facă aceasta, acum strigau din ce în ce mai tare: „Răstigniţi-L! Răstigniţi-L!“

Ţintuit pe cruce

Când au ajuns la locul execuţiei, condamnaţii au fost legaţi de instrumentele de tortură. În timp ce cei doi tâlhari se luptau în mâinile celor care îi întindeau pe cruce, Domnul Isus nu a opus nici o rezistenţă. Mama Lui privea cu încordare dureroasă, sperând că El va face o minune ca să Se salveze. I-a văzut mâinile întinse pe cruce — acele mâini scumpe care întotdeauna împărţiseră binecuvântare şi se întinseseră de atâtea ori să-i vindece pe suferinzi. Au fost aduse ciocanul şi cuiele, iar în timp ce piroanele erau bătute prin [222] carnea moale şi fixate de cruce, ucenicii, cu inima zdrobită, au dus departe de priveliştea crudă trupul fără cunoştinţă al mamei Domnului Hristos.

Isus nu a murmurat nici o plângere; chipul I-a rămas calm şi liniştit, dar picături mari de sudoare I-au apărut pe frunte. Nu s-a găsit nici o mână miloasă care să şteargă roua morţii de pe faţa Lui, nici cuvinte de simpatie şi fidelitate neschimbătoare care să stea lângă inima Lui omenească. El a călcat singur în teasc; şi din cei prezenţi, nici unul n-a fost cu El. În timp ce soldaţii îşi făceau lucrarea îngrozitoare, iar El îndura agonia cea mai cumplită, Isus S-a rugat pentru duşmanii Lui: „Tată, iartă-i, căci nu ştiu ce fac!“ Luca 23, 34. Acea rugăciune a Domnului Hristos a îmbrăţişat lumea, cuprinzând pe orice păcătos care va trăi, până la sfârşitul timpului.

După ce Domnul Isus a fost prins în cuie de cruce, aceasta a fost ridicată de câţiva bărbaţi puternici şi împlântată cu mare violenţă în locul pregătit, producâdu-I Fiului lui Dumnezeu cea mai chinuitoare agonie. Apoi s-a petrecut o scenă teribilă. Preoţii, conducătorii şi cărturarii au uitat demnitatea slujbei lor sacre şi s-au alăturat gloatei, batjocorind în chip grosolan şi luând în derâdere pe muribundul Fiu al lui Dumnezeu. Ei spuneau: „Dacă eşti Tu Împăratul evreilor, mântuieşte-Te pe Tine Însuţi!“ Luca 23, 37. „Pe alţii i-a mântuit şi pe Sine Însuşi nu se poate mântui!“ Marcu 15, 31. Demnitarii templului, soldaţii înăspriţi, tâlharul netrebnic de pe cruce, precum şi cei josnici şi cruzi din mulţime, s-au unit cu toţii ca să-şi bată joc de Domnul Hristos.

Tâlharii răstigniţi cu Isus au suferit tortură fizică asemănătoare cu a Lui, dar pe unul din ei durerea n-a făcut decât să-l împietrească, el ajungând astfel disperat şi sfidător. Acesta a preluat batjocura preotului şi L-a ocărât pe Isus spunând: „Nu eşti Tu Hristosul? Mântuieşte-Te pe tine Însuţi şi ne mântuieşte şi pe noi!“ [223]

Luca 23, 39. Celălalt făcător de rele nu era un criminal înrăit. Când a auzit cuvintele dispreţuitoare ale tovarăşului lui de crimă, „l-a înfruntat şi i-a zis: Nu te temi tu de Dumnezeu, tu, care eşti sub aceeaşi osândă? Pentru noi este drept pentru că primim răsplata cuvenită pentru fărădelegile noastre; dar Omul acesta n-a făcut nici un rău.“ Luca 23, 40.41. Apoi, în timp ce el arăta compasiune faţă de Domnul Hristos, mintea i-a umplut de iluminare cerească. În Isus cel zdrobit, batjocorit şi atârnând pe cruce, L-a văzut pe Mântuitorul său, singura lui speranţă, şi a apelat la El cu credinţă umilă: „Doamne, adu-Ţi aminte de mine, când vei veni în împărăţia Ta! Isus a răspuns: Adevărat îţi spun astăzi[Punând virgula după cuvântul astăzi şi nu după cuvântul spun, după cum este folosit în versiunile obişnuite, adevăratul înţeles al textului este mai evident], tu vei fi cu Mine în rai.“ Luca 23, 43.

Cu uimire priveau îngerii iubirea infinită a lui Isus care, în timp ce suferea cea mai chinuitoare agonie a minţii şi a trupului, Se gândea doar la alţii şi încuraja sufletul pocăit să creadă. În timp ce Îşi dădea viaţa, a manifestat o dragoste faţă de om mai tare ca moartea. Mulţi dintre cei care au fost mai târziu martorii acelor scene ale Calvarului au fost întăriţi de ele în credinţa în Domnul Hristos.

Duşmanii lui Isus Îi aşteptau acum moartea cu speranţă nerăbdătoare. Îşi imaginau că acel eveniment va aduce pentru totdeauna la tăcere zvonurile despre puterea Lui divină şi despre minunile Sale. Se măguleau că de atunci înainte nu vor mai tremura din cauza influenţei Lui. Soldaţii insensibili, care întinseseră trupul lui Isus pe cruce, şi-au împărţit între ei hainele Sale, certându-se pentru un articol de îmbrăcăminte care era ţesut fără nici o cusătură. Până la urmă au hotărât ce să facă prin tragere la sorţi pentru el. Pana inspiraţiei [224] descrisese cu acurateţe această scenă cu sute de ani înainte de a avea loc: „Căci nişte câini Mă înconjoară, o ceată de nelegiuiţi dau târcoale împrejurul Meu, Mi-au străpuns mâinile şi picioarele.... Îşi împart hainele Mele între ei şi trag la sorţi pentru cămaşa Mea.“ Ps. 22, 16.18.

O lecţie de dragoste filială

Ochii lui Isus priveau peste mulţimea adunată pentru a fi martoră la moartea Lui. La piciorul crucii l-a văzut pe Ioan, susţinând-o pe Maria, mama Domnului Hristos. Ea se întorsese la grozava scenă, nefiind în stare să mai stea departe de Fiul ei. Ultima lecţie a lui Isus a fost una de dragoste filială. El S-a uitat la faţa lovită de întristare a mamei Sale, apoi la Ioan, şi a zis: „Femeie, iată fiul tău! Apoi a zis ucenicului: Iată mama ta!“ Ioan 19, 27. Ioan a înţeles foarte bine cuvintele lui Isus şi încrederea sacră ce i-a fost acordată. El a luat-o îndată pe mama lui Hristos de la scena înfricoşătoare a Calvarului. Din ceasul acela el a îngrijit-o ca un fiu supus, luând-o acasă la el. Exemplul desăvârşit de dragoste filială al Domnului Hristos străluceşte mai departe prin ceaţa veacurilor fără să pălească. În timp ce îndura tortura cea mai aspră, El nu Şi-a uitat mama, ci a luat toate măsurile necesare pentru viitorul ei.

Misiunea vieţii pământeşti a Domnului Hristos era acum aproape îndeplinită. Limba I se uscase şi a zis: „Mi-e sete.“ Ei au înmuiat un burete în oţet şi fiere şi I-au dat să bea, iar când a gustat din el, l-a refuzat. Domnul vieţii şi slavei murea, ca preţ de răscumpărare pentru omenire. Ceea ce I-a făcut paharul atât de amar şi I-a sfâşiat inima Fiului lui Dumnezeu a fost simţul păcatului, care a adus asupra Lui mânia Tatălui, El fiind înlocuitorul omului. [225]

Fărădelegea oamenilor a fost pusă asupra Domnului Hristos, garantul şi înlocuitorul omului. El a fost socotit un călcător al Legii, ca să-i mântuiască pe aceia de sub blestemul Legii. Vina fiecărui urmaş al lui Adam din fiecare veac apăsa asupra inimii Lui, iar mânia lui Dumnezeu şi manifestarea teribilă a neplăcerii Lui datorită nelegiuirii au umplut de groază inima Fiului Său. Faptul că faţa divină S-a întors de la Mântuitorul în acest ceas de chin sufletesc suprem I-a străpuns inima cu o întristare ce nu poate fi niciodată pe deplin înţeleasă de om. Fiecare suferinţă îndurată de Fiul lui Dumnezeu pe cruce, picăturile de sânge care au curs din fruntea, mâinile şi picioarele Lui, convulsiile agoniei ce I-au chinuit trupul, precum şi nespusa durere ce I-a umplut sufletul când Tatăl Şi-a ascuns faţa de la El, îi vorbesc omului spunând: Din dragoste pentru tine a consimţit Fiul lui Dumnezeu să fie aşezate asupra Lui aceste crime odioase; pentru tine distruge El moartea şi deschide porţile Paradisului şi ale vieţii veşnice. Acela care a liniştit valurile furioase prin cuvântul Lui şi a umblat pe talazurile înspumate, care a făcut demonii să tremure şi boala să fugă prin atingerea Lui, care i-a înviat pe morţi, a deschis ochii orbilor, Se dă pe Sine pe cruce, ca ultimă jertfă pentru om. El, purtătorul păcatului, îndură pedeapsa judecăţii pentru fărădelege şi devine păcat pentru om.

Satana apăsa inima lui Isus cu cele mai aprige ispite. Păcatul, atât de urât în ochii Lui, a fost îngrămădit asupra Sa până când El a gemut sub povară. Nu e de mirare că natura Lui omenească s-a cutremurat în ceasul acela înfricoşător. Îngerii priveau uluiţi agonia disperată a Fiului lui Dumnezeu, agonie care era atât de mare în comparaţie cu durerea fizică, încât aceasta din urmă abia mai era simţită. Oştile cereşti şi-au acoperit feţele, să nu mai vadă priveliştea aceea grozavă. [226]

Natura neînsufleţită şi-a exprimat compasiunea faţă de Creatorul ei batjocorit şi muribund. Soarele a refuzat să privească scena aceea îngrozitoare. Razele sale strălucitoare luminau pământul la miezul zilei, când deodată soarele a părut că dispare. Bezna adâncă a învăluit crucea şi totul în jur ca într-un linţoliu de înmormântare. Întunericul a durat trei ore. La ceasul al nouălea, teribila întunecime s-a ridicat de la oameni, dar încă Îl înfăşura ca într-o manta pe Mântuitorul. Fulgere mânioase păreau să fie aruncate asupra Lui, în timp ce atârna pe cruce. Apoi, „Isus a strigat cu glas tare: Eloi, Eloi, lama sabactani? care tălmăcit înseamnă: Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?“ Marcu 15, 34.

S-a sfârşit

Oamenii privesc în tăcere sfârşitul acestor evenimente înfricoşătoare. Soarele străluceşte din nou, dar crucea rămâne învăluită în întuneric. Deodată întunecimea se ridică de la cruce, iar Isus strigă pe un ton clar, ca de trâmbiţă, ce pare să răsune în întreaga creaţiune: „S-a sfârşit!“ „Tată, în mâinile Tale Îmi încredinţez duhul!“ Luca 23, 46. O lumină înconjoară crucea, iar faţa Mântuitorului străluceşte de o slavă ca a soarelui. Îşi pleacă apoi capul pe piept şi moare.

În clipa când a murit Domnul Hristos, în templu erau preoţi care slujeau înaintea perdelei ce despărţea locul sfânt de locul prea sfânt. Deodată, aceştia au simţit pământul cutremurându-se sub ei, iar perdeaua templului, o draperie groasă şi bogată care era reînnoită în fiecare an, a fost ruptă în două de sus până jos de acelaşi cap de mână care scrisese cuvintele de osândă pe zidul palatului lui Belşaţar.

Isus nu Şi-a dat viaţa până când nu a îndeplinit [227] lucrarea pe care venise s-o facă; şi cu ultima suflare a strigat: „S-a sfârşit!“ Când au fost rostite aceste cuvinte, îngerii s-au bucurat pentru că marele Plan de Mântuire a fost îndeplinit în mod triumfător. În cer a fost bucurie pentru că fiii lui Adam puteau de acum, printr-o viaţă de ascultare, să fie la urmă înălţaţi în prezenţa lui Dumnezeu. Satana a fost înfrânt, iar el ştia că îşi pierduse împărăţia.

Îngroparea

Ioan era în încurcătură, neştiind ce măsuri să ia cu privire la trupul iubitului său Învăţător. Se înfiora la gândul ca acesta să fie manipulat de soldaţi aspri şi insensibili şi pus într-un loc de înmormântare lipsit de cinste. El ştia că nu putea obţine vreo favoare de la autorităţile iudaice şi nu putea spera nimic nici din partea lui Pilat. În această criză, au păşit în faţă Iosif şi Nicodim. Amândoi erau membri ai Sinedriului şi îl cunoşteau pe Pilat. Amândoi erau bogaţi şi cu influenţă. Erau hotărâţi ca trupul lui Isus să fie îngropat într-un loc de cinste.

Iosif s-a dus cu îndrăzneală la Pilat şi i-a cerut trupul Domnului Isus, să-L îngroape. Atunci Pilat a dat un ordin oficial ca trupul să-i fie dat lui Iosif. În timp ce ucenicul Ioan era îngrijorat şi tulburat cu privire la rămăşiţele sacre ale Maestrului său iubit, Iosif din Arimatea s-a întors cu împuternicirea de la guvernator; iar Nicodim, anticipând rezultatul întrevederii lui Iosif cu Pilat, a venit cu un amestec scump de mir şi aloe în greutate de vreo sută de livre (45, 36 kg. n.t.). Nici la moartea celui mai onorat om din tot Ierusalimul nu se putea arăta un respect mai mare.

Cu gingăşie şi respect, ei au luat cu [228] mâinile lor trupul lui Isus de pe instrumentul de tortură, iar lacrimi de compasiune le curgeau repede când priveau la trupul zdrobit şi sfârtecat, pe care l-au îmbăiat şi curăţit cu grijă de petele de sânge. Iosif avea un mormânt nou, săpat în piatră, pe care îl păstra pentru sine; acest cavou se afla aproape de Calvar, iar el l-a pregătit pentru Isus. Trupul, împreună cu mirodeniile aduse de Nicodim, a fost înfăşurat cu grijă într-o pânză de in şi cei trei ucenici au dus preţioasa povară la cavoul cel nou, în care nu mai fusese pus nici un om. Acolo, au îndreptat picioarele acelea sfârtecate şi au încrucişat mâinile zdrobite pe pieptul fără viaţă. Femeile galileene s-au apropiat să vadă dacă se făcuse tot ce se putea pentru trupul fără viaţă al Învăţătorului lor iubit. Au văzut apoi piatra grea rostogolită la intrarea mormântului. Fiul lui Dumnezeu a fost lăsat să Se odihnească. Femeile au rămas ultimele la cruce, precum şi la mormântul Domnului Hristos.

Deşi conducătorii evrei îşi aduseseră la îndeplinire scopul lor diavolesc dându-L pe Fiul lui Dumnezeu la moarte, temerile nu li s-au stins şi nici gelozia faţă de Hristos cel mort. Cu bucuria răzbunării satisfăcute era amestecată o frică permanentă că trupul Lui mort, întins în mormântul lui Iosif, va reveni la viaţă. De aceea, „preoţii cei mai de seamă şi fariseii s-au dus împreună la Pilat şi i-au zis: «Doamne, ne-am adus aminte că înşelătorul acela, pe când era încă în viaţă, a zis: După trei zile voi învia. Dă poruncă dar ca mormântul să fie bine păzit până a treia zi, ca nu cumva să vină ucenicii Lui noaptea, să-I fure trupul şi să spună norodului: A înviat din morţi! Atunci înşelăciunea aceasta din urmă ar fi mai rea decât cea dintâi.»“ Matei 27, 63.64. Pilat, la fel ca şi evreii, nu voia ca Isus să Se ridice cu putere să pedepsească vina celor care Îl omorâseră, şi a aşezat sub comanda preoţilor [229] o grupă de soldaţi romani. El a spus: „«Aveţi o strajă; duceţi-vă de păziţi cum puteţi.» Ei au plecat şi au întărit mormântul, pecetluind piatra şi punând strajă.“ Matei 27, 65, 66.

Evreii au realizat avantajul faptului de a avea o asemenea strajă în jurul mormântului lui Isus. Ei au pus un sigiliu pe piatra de la intrarea mormântului, ca să nu poată fi deranjată fără să se cunoască, şi au luat toate măsurile ca nu cumva ucenicii să facă vreo înşelătorie cu privire la trupul lui Isus. Dar toate planurile şi precauţia lor au ajutat doar să facă desăvârşit triumful învierii şi să-i stabilească mai pe deplin adevărul. [230]

Capitolul 30 — Învierea Domnului Hristos

Ucenicii s-au odihnit în Sabat, îndureraţi de moartea Domnului lor, în timp ce Isus, Împăratul slavei, zăcea în mormânt. Pe înserate, au fost aduşi soldaţi, să păzească locul de odihnă al Mântuitorului, în timp ce îngeri nevăzuţi zburau deasupra acelui loc sacru. Noaptea trecea încet şi, pe când era încă întuneric, îngerii care vegheau au ştiut că aproape sosise timpul pentru eliberarea Fiului scump al lui Dumnezeu, Comandantul lor iubit. În timp ce aşteptau cu cea mai profundă emoţie ceasul triumfului Său, un înger puternic a venit zburând iute din cer. Faţa îi era ca fulgerul, iar hainele albe ca zăpada. Lumina lui risipea întunericul din cale şi i-a făcut pe îngerii cei răi, care ceruseră triumfători trupul lui Isus, să fugă cu groază de strălucirea şi slava lui. Unul din îngerii care fuseseră martori la umilirea Domnului Hristos, şi care veghea la locul Lui de odihnă, s-a alăturat îngerului din cer şi au coborât împreună la mormânt. La apropierea lor, pământul s-a cutremurat şi s-a zguduit şi a fost un mare cutremur.

Garda romană a fost cuprinsă de groază. Unde era acum puterea lor de a reţine trupul lui Isus? Ei nu se mai gândeau în acele momente la datoria lor sau la ucenicii care L-ar fi putut fura. Lumina îngerilor strălucea mai tare ca soarele, iar soldaţii romani au căzut la pământ [231] ca morţi. Unul din îngeri a apucat piatra cea mare, a rostogolit-o la o parte din faţa intrării mormântului şi s-a aşezat pe ea. Celălalt a intrat în mormânt şi a dezlegat ştergarul de pe capul lui Isus.

„Tatăl Tău Te cheamă“

Îngerul din cer a strigat apoi cu o voce care a făcut să se cutremure pământul: „Fiul lui Dumnezeu, Tatăl Tău Te cheamă! Vino afară!“ Moartea nu-L mai putea ţine în stăpânirea ei. Domnul Isus a înviat biruitor din morţi. Oastea cerească privea scena cu uimire solemnă. Cum a ieşit Isus din mormânt, acei îngeri strălucitori s-au aruncat cu faţa la pământ ca să I se închine şi L-au întâmpinat cu cântări de biruinţă.

Îngerii lui Satana fuseseră constrânşi să fugă dinaintea luminii strălucitoare şi pătrunzătoare a îngerilor cereşti şi s-au plâns cu amărăciune împăratului lor că prada le-a fost luată cu violenţă, iar Acela pe care Îl urau atât de mult a înviat din morţi. Satana şi oştirea lui jubilaseră că puterea lor asupra omului căzut Îl făcuse pe Domnul vieţii să fie pus în mormânt; dar triumful lor diavolesc a fost scurt deoarece, când a ieşit Isus din închisoarea Lui ca un biruitor maiestuos, Satana a ştiut că după o vreme el însuşi va trebui să moară, iar împărăţia Îi va fi dată Aceluia căruia Îi aparţinea de drept. El s-a tânguit şi s-a înfuriat că, în ciuda tuturor eforturilor lui, Isus nu fusese înfrânt, ci deschisese o cale de salvare pentru om, şi oricine dorea putea să meargă pe ea şi să fie mântuit.

Îngerii cei răi împreună cu comandantul lor au ţinut sfat ca să vadă cum ar putea totuşi lucra împotriva guvernării lui Dumnezeu. Satana le-a poruncit slujitorilor lui să meargă la preoţii cei mai de seamă şi la bătrâni. El a spus: „Am avut [232] succes înşelându-i, orbindu-le ochii şi împietrindu-le inimile împotriva lui Isus. I-am făcut să creadă că El era un impostor. Garda romană va duce vestea nesuferită că Hristos a înviat. Noi i-am făcut pe preoţi şi pe bătrâni să-L urască pe Isus şi să-L omoare. Acum puneţi-le în faţă gândul că, dacă se va afla că Isus este viu, ei vor fi omorâţi cu pietre de popor pentru că au dat la moarte un om nevinovat.“

Raportul gărzii romane

Când oastea îngerilor cereşti s-a depărtat de la mormânt, iar lumina şi slava au trecut, soldaţii romani au îndrăznit să-şi ridice capul şi să privească în jur. Au fost uluiţi când au văzut că piatra cea mare fusese rostogolită de la intrarea mormântului şi că trupul lui Isus nu mai era acolo. S-au grăbit spre cetate ca să dea de ştire preoţilor şi bătrânilor ce văzuseră. Când acei criminali au ascultat raportul minunat, toate feţele au îngălbenit. I-a cuprins groaza la gândul celor ce făcuseră. Dacă raportul era corect, ei erau pierduţi. Pentru o vreme au stat în tăcere, privind unii la alţii, neştiind ce să facă sau să spună. Să accepte raportul ar însemna să se condamne pe ei înşişi. S-au dus la o parte să se consulte cu privire la ce trebuia făcut. Ei s-au gândit că, dacă raportul adus de garda romană ar circula printre oameni, cei care Îl dăduseră pe Hristos la moarte vor fi omorâţi, ca ucigaşi ai Lui.

S-a hotărât ca soldaţii să fie plătiţi pentru a păstra secret acest lucru. Preoţii şi bătrânii le-au oferit o sumă mare spunând: „Spuneţi aşa: Ucenicii Lui au venit noaptea, pe când dormeam noi, şi L-au furat.“ Matei 28, 13. Când soldaţii au întrebat ce li se va face pentru că au dormit în post, conducătorii evrei [233] au promis să-l convingă pe guvernator şi să le asigure protecţie. De dragul banilor, garda romană şi-a vândut cinstea şi a fost de acord să urmeze sfatul preoţilor şi bătrânilor.

Primele roade ale mântuirii

Când Isus, atârnând pe cruce, a strigat: „S-a sfârşit“, stâncile s-au despicat, pământul s-a zguduit, iar unele morminte s-au deschis. Când a înviat ca biruitor asupra morţii şi mormântului, în timp ce pământul se cutremura, iar slava cerului strălucea în jurul locului sacru, mulţi morţi neprihăniţi I-au ascultat chemarea şi au ieşit din morminte ca martori ai faptului că El înviase. Aceşti sfinţi favorizaţi au înviat proslăviţi. Ei au fost aleşi din fiecare veac, de la creaţiune până în zilele Domnului Hristos. Astfel că, în timp ce conducătorii evrei căutau să ascundă învierea lui Hristos, Dumnezeu a ales să scoată o grupă din mormintele lor pentru a mărturisi despre faptul că Isus înviase şi a proclama slava Lui.

Cei înviaţi erau diferiţi unii de alţii ca statură şi înfăţişare, unii arătând mai nobili decât alţii. Am fost informată că locuitorii pământului au degenerat, pierzându-şi tăria şi frumuseţea. Cu trecerea timpului, puterea pe care o are Satana asupra bolii şi morţii s-a văzut tot mai clar, iar efectele blestemului au fost tot mai vizibile. Aceia care au trăit pe vremea lui Noe şi a lui Avraam se asemănau la statură, frumuseţe şi tărie cu îngerii. Dar fiecare generaţie care a urmat a fost mai slabă, mai supusă bolii, iar viaţa i-a fost de mai scurtă durată. Satana a învăţat cum să chinuiască şi slăbească neamul omenesc.

Cei care au ieşit din morminte după învierea lui Isus s-au arătat multora, spunându-le că s-a adus jertfa [234] pentru om, că Isus pe care L-au răstignit evreii a înviat din morţi; şi ca dovadă a spuselor lor declarau: „Noi am înviat cu El.“ Ei aduceau mărturie că prin puterea Lui fuseseră chemaţi afară din morminte. Cu toate că circulau rapoarte mincinoase, învierea Domnului Hristos n-a putut fi ascunsă de Satana, de îngerii lui sau de preoţii cei mai de seamă, deoarece această grupă sfântă scoasă afară din mormânt a răspândit vestea minunată şi fericită. Totodată, Isus S-a arătat ucenicilor Lui întristaţi şi cu inimile zdrobite, risipindu-le temerile şumaducându-le bucurie şi încântare.

Femeile la mormânt

În prima zi a săptămânii, dimineaţa devreme, înainte de a se lumina, femeile sfinte au venit la mormânt şi au adus mirodenii ca să ungă trupul lui Isus. Ele au văzut că piatra grea de la intrarea mormântului fusese rostogolită la o parte, iar trupul Lui nu mai era acolo. Li s-a strâns inima în piept şi s-au temut că vrăjmaşii luaseră trupul. Deodată au văzut doi îngeri în haine albe şi cu înfăţişare luminoasă şi strălucitoare. Aceste fiinţe cereşti au înţeles misiunea femeilor şi imediat le-au spus că Isus nu mai era acolo, ci înviase; şi că puteau privi locul unde zăcuse El. Îngerii le-au cerut să meargă la ucenicii Lui şi să le spună că El va merge înaintea lor în Galilea. Cu frică şi cu mare bucurie, femeile s-au grăbit înapoi la ucenicii întristaţi şi le-au povestit cele văzute şi auzite.

Ucenicilor nu le-a venit să creadă că Domnul Hristos înviase, dar au alergat repede la mormânt împreună cu femeile care aduseseră vestea. Au văzut că Isus nu era acolo; I-au văzut învelitorile de in, dar tot nu puteau [235] crede vestea bună că El înviase din morţi. Ucenicii s-au întors acasă, minunându-se de ceea ce văzuseră şi de raportul femeilor.

Maria, însă, a ales să mai zăbovească la mormânt, gândindu-se la ceea ce văzuse şi frământată de gândul că ar fi putut fi înşelată. Simţea că o aşteaptă noi încercări. S-a întristat iarăşi şi a izbucnit într-un plâns plin de amărăciune. S-a aplecat să privească din nou în mormânt şi a văzut doi îngeri îmbrăcaţi în alb. Unul stătea în locul în care se aflase capul lui Isus, iar celălalt în locul în care se aflaseră picioarele Lui. Ei i-au vorbit cu blândeţe şi au întrebat-o de ce plângea. Maria a răspuns: „Pentru că au luat pe Domnul meu şi nu ştiu unde L-au pus.“ Ioan 20:13.

„Nu Mă atinge“

Pe când se întorcea de la mormânt, L-a văzut pe Isus stând în apropiere, dar nu L-a cunoscut. El i-a vorbit blând, întrebând-o despre motivul întristării ei şi pe cine căuta. Crezând că era grădinarul, L-a rugat ca, dacă Îl luase pe Domnul ei, să-i spună unde L-a pus, ca să-L poată lua ea. Domnul Isus i-a vorbit cu propria-I voce cerească, zicând: „Marie!“. Ea era familiarizată cu tonurile acelui glas scump şi a răspuns repede: „Învăţătorule!“. În bucuria ei era gata să-L îmbrăţişeze, dar Isus i-a zis: „Nu Mă atinge, căci încă nu M-am suit la Tatăl Meu. Ci, du-te la fraţii Mei şi spune-le că Mă sui la Tatăl Meu şi la Tatăl vostru, la Dumnezeul Meu şi la Dumnezeul vostru.“ Ioan 20:17. Plină de bucurie, Maria s-a grăbit la ucenici cu vestea cea bună. Domnul Isus S-a înălţat repede la Tatăl Lui, ca să audă de la El că a acceptat jertfa şi ca să primească toată puterea în cer şi pe pământ.

Îngerii L-au înconjurat pe Fiul lui Dumnezeu ca un nor şi le-au cerut porţilor veşnice să se ridice, ca să intre Împăratul slavei. Am văzut că, în timp ce Isus Se afla cu acea oaste cerească strălucitoare în prezenţa lui Dumnezeu şi învăluit în slava Lui, [236] El nu Şi-a uitat ucenicii de pe pământ, ci a primit putere de la Tatăl Lui să Se întoarcă şi să le împartă şi lor putere. În aceeaşi zi S-a întors şi li S-a arătat ucenicilor. De data aceasta le-a permis să-L atingă, întrucât Se înălţase la Tatăl Său şi primise putere.

Toma necredinciosul

Toma n-a fost prezent la această ocazie. El n-a vrut să primească raportul ucenicilor cu umilinţă, ci a afirmat cu hotărâre şi încredere în sine că nu va crede până nu-şi va pune degetele pe semnele cuielor şi pe coasta în care a fost înfiptă suliţa nemiloasă. Prin aceasta el a arătat lipsă de încredere în fraţii lui. Dacă toţi ar cere aceeaşi dovadă, nimeni nu L-ar primi astăzi pe Isus şi n-ar crede în învierea Lui. Dar voia lui Dumnezeu era ca raportul ucenicilor să fie acceptat de cei care nu-L pot vedea şi auzi ei înşişi pe Mântuitorul înviat.

Dumnezeu n-a privit cu plăcere necredinţa lui Toma. Când Isus S-a întâlnit din nou cu ucenicii Lui, Toma era cu ei şi când L-a văzut pe Domnul a crezut. Dar el declarase că nu va fi mulţumit fără dovada pipăitului, pe lângă cea a văzului, iar Isus i-a dat ceea ce-şi dorise. Toma a strigat: „Domnul meu şi Dumnezeul meu!“. Dar Isus l-a mustrat pentru necredinţa lui, zicând: „Tomo, pentru că M-ai văzut, ai crezut. Ferice de cei [237] ce n-au văzut şi au crezut.“ Ioan 20:28, 29.

Sfârşitul ucigaşului lui Hristos

Pe măsură ce vestea învierii Domnului Isus se răspândea din cetate în cetate şi din sat în sat, evreii, la rândul lor, se temeau pentru viaţa lor şi îşi ascundeau ura faţă de ucenici. Singura lor speranţă era să-şi răspândească raportul lor mincinos, iar cei care doreau ca acea minciună să fie adevărată o acceptau. Pilat s-a cutremurat când a auzit că Domnul Hristos înviase. Nu se putea îndoi de mărturia ce i-a fost dată, iar din ceasul acela pacea l-a părăsit pentru totdeauna. Pentru onoare lumească şi de frică să nu-şi piardă autoritatea şi viaţa, Îl dăduse pe Isus la moarte. El s-a convins pe deplin că Acela de al cărui sânge era vinovat n-a fost doar un om nevinovat, ci Însuşi Fiul lui Dumnezeu. Viaţa lui Pilat a fost nenorocită până la sfârşit. Disperarea şi chinul sufletesc i-au zdrobit orice simţământ de speranţă şi de bucurie. El a refuzat să fie mângâiat şi a murit de cea mai mizerabilă moarte.

Patruzeci de zile cu ucenicii

Isus a rămas cu ucenicii Lui patruzeci de zile, aducându-le încântare şi bucurie pe măsură ce le desfăşura mai deplin realităţile împărăţiei lui Dumnezeu. El i-a însărcinat să poarte mărturia despre lucrurile pe care le văzuseră şi auziseră cu privire la suferinţele, moartea şi învierea Sa, despre faptul că El Se jertfise pentru păcat şi că toţi cei care vor pot veni la El şi găsi viaţă. Cu multă blândeţe, le-a spus că vor fi prigoniţi şi chinuiţi, dar vor găsi uşurare amintindu-şi de experienţele lor şi de cuvintele rostite de El. Le-a spus că El biruise ispitele lui Satana şi obţinuse biruinţa [238] prin încercări şi suferinţă. Satana nu mai putea avea nici o putere asupra Lui, dar îşi va îndrepta ispitele şi mai mult asupra lor şi asupra tuturor care vor crede în Numele Lui. Ei puteau birui, însă, aşa cum biruise El. Isus Şi-a înzestrat ucenicii cu putere să facă minuni şi le-a spus că, deşi vor fi persecutaţi de oameni răi, El Îşi va trimite din când în când îngerii ca să-i elibereze; viaţa nu le putea fi luată până când nu aveau să-şi îndeplinească misiunea; atunci putea să li se ceară să sigileze cu sângele lor mărturia pe care o dăduseră.

Urmaşii Domnului Hristos Îi ascultau cu bucurie învăţăturile, hrănindu-se cu nesaţ cu fiecare cuvânt ce ieşea de pe buzele Lui sfinte. Acum ştiau cu siguranţă că El era Mântuitorul lumii. Cuvintele Lui pătrundeau adânc în inimile lor şi le părea rău că trebuia să se despartă curând de Învăţătorul lor ceresc şi să nu mai audă de pe buzele Sale cuvinte pline de mângâiere şi de har. Însă inimile le erau iarăşi încălzite de iubire şi mare bucurie când Isus le spunea că se va duce să le pregătească locaşuri şi Se va întoarce să-i ia, ca să poată fi pentru totdeauna cu El. Le-a mai făgăduit să le trimită Mângâietorul, Duhul Sfânt, ca să-i călăuzească în tot adevărul. Apoi „Şi-a ridicat mâinile şi i-a binecuvântat.“ Luca 24, 50. [239]

Capitolul 31 — Înălţarea Domnului Hristos

Cerul întreg aştepta ceasul glorios când Domnul Isus Se va înălţa la Tatăl Lui. Îngerii au venit să-L întâmpine pe Împăratul slavei şi să-L escorteze triumfal spre cer. După ce Şi-a binecuvântat ucenicii, Isus S-a despărţit de ei şi S-a înălţat. Mulţimea celor care înviaseră odată cu el Îl urma, în timp ce El le deschidea calea. O mare oştire cerească îi însoţea, în timp ce în cer o mulţime de îngeri ce nu se putea număra aştepta sosirea lui Isus.

Când au ajuns la cetatea sfântă, îngerii care Îl escortau pe Isus au strigat: „Porţi, ridicaţi-vă capetele; ridicaţi-vă porţi veşnice ca să intre Împăratul slavei!“. Îngerii din cetate au strigat în extaz: „Cine este acest Împărat al slavei?“. Îngerii însoţitori au răspuns în triumf: „Domnul cel tare şi puternic, Domnul cel viteaz în lupte. Porţi ridicaţi-vă capetele; ridicaţi-vă porţi veşnice, ca să intre Împăratul slavei!“. Îngerii care aşteptau au întrebat iarăşi: „Cine este acest Împărat al slavei?“ şi îngerii însoţitori au răspuns pe tonuri melodioase: „Domnul oştirilor, El este Împăratul slavei.“ Ps. 24, 7-10. Apoi, alaiul ceresc a intrat în cetatea lui Dumnezeu.

Toate oştile cerului L-au înconjurat apoi pe Comandantul lor maiestuos şi s-au închinat [240] înaintea Sa cu adoraţia cea mai profundă; şi-au aruncat la picioarele Lui coroanele lor sclipitoare. Şi-au atins apoi harpele de aur şi tonuri dulci şi melodioase au umplut cerul întreg cu muzică şi cântări pentru Mielul care a fost junghiat, dar trăieşte iarăşi în măreţie şi slavă.

Făgăduinţa revenirii

În timp ce ucenicii priveau spre cer cu tristeţe, să-L mai vadă pentru ultima oară pe Mântuitorul lor care Se înălţa, doi îngeri îmbrăcaţi în alb au stat lângă ei şi le-au spus: „Bărbaţi galileeni, de ce staţi şi vă uitaţi spre cer? Acest Isus care S-a înălţat la cer din mijlocul vostru va veni în acelaşi fel cum L-aţi văzut mergând la cer.“ Fapte 1, 11. Ucenicii şi mama lui Isus care, împreună cu ei, fusese martoră la înălţarea Fiului lui Dumnezeu, au petrecut noaptea următoare vorbind despre faptele Sale minunate şi despre evenimentele ciudate şi măreţe care avuseseră loc într-un timp scurt.

Mânia lui Satana

Satana s-a sfătuit din nou cu îngerii lui şi, cu ură înverşunată împotriva guvernării lui Dumnezeu, le-a spus că atâta timp cât îşi păstra puterea şi autoritatea asupra pământului eforturile lor împotriva urmaşilor lui Isus trebuia să fie de zece ori mai puternice. Nu le izbutise nimic împotriva lui Hristos, dar trebuie să-i înfrângă pe urmaşii Lui, dacă este posibil. În toate generaţiile, ei trebuie să caute să-i prindă în capcană pe cei care vor crede în Isus. Satana le-a spus îngerilor lui că Domnul Isus le-a dat ucenicilor putere să-i mustre, să-i scoată afară şi să-i vindece pe cei pe care ei îi vor chinui. După aceea îngerii lui Satana au plecat ca nişte lei care răcnesc, căutând să-i distrugă pe urmaşii lui Isus. [241]

Capitolul 32 — Cincizecimea

Când Domnul Isus le-a deschis ucenicilor înţelegerea însemnătăţii profeţiilor cu privire la El, i-a asigurat că toată puterea I-a fost dată în cer şi pe pământ şi le-a poruncit să meargă şi să predice Evanghelia la orice făptură. Deodată li s-a redeşteptat ucenicilor vechea speranţă că Domnul Isus Se va aşeza pe tronul lui David la Ierusalim şi L-au întrebat: „Doamne, în vremea aceasta ai de gând să aşezi din nou împărăţia lui Israel?“ Fapte 1, 6. Mântuitorul a aşternut peste mintea lor o incertitudine în privinţa acestui subiect şi le-a răspuns: „Nu este treaba voastră să ştiţi vremurile sau soroacele; pe acestea Tatăl le-a păstrat sub stăpânirea Sa.“ Fapte 1, 7.

Ucenicii au început să spere că minunata coborâre a Duhului Sfânt va influenţa poporul evreu să-L accepte pe Isus. Mântuitorul S-a abţinut de la alte explicaţii, deoarece ştia că, atunci când Duhul Sfânt va veni peste ei în măsură deplină, mintea le va fi iluminată şi ei vor înţelege mai bine lucrarea ce le stătea în faţă şi o vor continua chiar de acolo de unde o lăsase El.

Ucenicii s-au adunat în camera de sus, unindu-se în rugăciune cu femeile credincioase, cu Maria, mama lui Isus, şi cu fraţii Lui. Aceşti fraţi, care fuseseră necredincioşi, erau [242] acum pe deplin statorniciţi în credinţa lor de cele petrecute la răstignire, de învierea şi înălţarea Domnului. Numărul celor adunaţi era de aproape o sută douăzeci.

Coborârea Duhului Sfânt

„În ziua Cincizecimii, erau toţi cu o inimă adunaţi în acelaşi loc. Deodată a venit din cer un sunet ca vâjâitul unui vânt puternic şi a umplut toată casa unde şedeau ei. Nişte limbi ca de foc au fost văzute împărţindu-se printre ei şi s-au aşezat câte una pe fiecare din ei. Şi toţi s-au umplut de Duh Sfânt şi au început să vorbească în alte limbi, după cum le da Duhul să vorbească.“ Duhul Sfânt, sub forma unor limbi de foc despărţite la vârf şi aşezându-Se peste cei adunaţi, era un simbol al darului făcut lor, de a vorbi fluent câteva limbi diferite, pe care ei nu le cunoscuseră mai înainte. Aspectul de foc semnifica zelul fierbinte cu care vor lucra şi puterea ce le va însoţi cuvintele.

Sub această iluminare cerească, Scripturile pe care li le explicase Domnul Hristos le-au venit în minte cu strălucirea şi frumuseţea vie a adevărului clar şi plin de putere. Vălul care îi împiedicase să vadă sfârşitul lucrurilor care au fost desfiinţate a fost dat la o parte, iar ei au înţeles cu desăvârşită claritate obiectul misiunii lui Hristos şi natura împărăţiei Sale.

Puterea Cincizecimii

Evreii se răspândiseră prin aproape toate naţiunile şi vorbeau diferite limbi. Ei au venit de la distanţe mari la Ierusalim şi, pentru un timp, au rămas să [243] locuiască acolo, ca să poată participa la sărbătorile religioase aflate atunci în desfăşurare şi să respecte cerinţele lor. Când se adunau, fiecare vorbea limba pe care o cunoştea. Această diversitate de limbi era un mare obstacol pentru lucrarea servilor lui Dumnezeu de a vesti doctrina Domnului Hristos până la marginile pământului. Pentru oameni, desăvârşita confirmare a mărturiei pe care o dădeau apostolii pentru Hristos a fost aceea că Dumnezeu le-a suplinit lipsurile în chip minunat. Duhul Sfânt a făcut pentru ei ceea ce ei n-ar fi putut face singuri într-o viaţă întreagă; de-acum puteau să răspândească adevărul evangheliei peste hotare, vorbind cu acurateţe limba celor pentru care lucrau. Acest dar miraculos era cea mai puternică dovadă pe care o puteau prezenta lumii că însărcinarea lor purta sigiliul cerului.

„Şi se aflau atunci în Ierusalim evrei, oameni cucernici din toate neamurile care sunt sub cer. Când s-a auzit sunetul acela, mulţimea s-a adunat şi a rămas încremenită; pentru că fiecare îi auzea vorbind în limba lui. Toţi se mirau, se minunau şi ziceau unii către alţii: «Toţi aceştia care vorbesc nu sunt galileeni? Cum dar îi auzim vorbind fiecăruia din noi în limba noastră în care ne-am născut?»“

Preoţii şi conducătorii s-au înfuriat tare din cauza acestei manifestări minunate, care a fost raportată peste tot în Ierusalim şi în împrejurimi, dar n-au îndrăznit să dea frâu liber răutăţii lor, de frică să nu se expună urii poporului. Ei Îl dăduseră pe Învăţător la moarte, dar iată că slujitorii Lui, oameni needucaţi din Galileea, arătau împlinirea minunată a profeţiei şi învăţau doctrina lui Isus în toate limbile vorbite pe atunci. Aceştia vorbeau cu putere [244] despre minunile Mântuitorului şi le desfăşurau ascultătorilor lor Planul de Mântuire cuprins în îndurarea şi jertfa Fiului lui Dumnezeu. Cuvintele lor au convins şi au convertit mii dintre cei care ascultau. Tradiţiile şi superstiţiile insuflate de preoţi au fost date la o parte din mintea oamenilor, iar ei au acceptat învăţăturile curate ale Cuvântului lui Dumnezeu.

Predica lui Petru

Petru le-a arătat că această manifestare era împlinirea exactă a profeţiei lui Ioel, în care el prezisese că o astfel de putere va veni peste oamenii lui Dumnezeu ca să-i facă potriviţi pentru o lucrare specială.

Petru a trasat ascendenţa Domnului Hristos până la casa onorabilă a lui David. El nu a folosit nici una din învăţăturile lui Isus pentru a-şi dovedi adevărata poziţie; ştia că acestea nu vor avea nici un efect, din cauza prejudecăţilor puternice ale poporului. Însă le-a îndreptat gândurile către David, care era privit de evrei ca un patriarh venerabil al neamului lor. Petru a spus:

„Căci David zice despre El: «Eu aveam totdeauna pe Domnul înaintea mea, pentru că El este la dreapta mea ca să nu mă clatin. De aceea mi se bucură inima şi mi se veseleşte limba; chiar şi trupul mi se va odihni în nădejde: căci nu-mi vei lăsa trupul în locuinţa morţilor şi nu vei îngădui ca sfântul Tău să vadă putrezirea.»“

Petru arată aici că David nu putea vorbi referindu-se la sine, ci la Domnul Isus Hristos. David a murit de moarte naturală ca toţi oamenii; mormântul lui, cu ţărâna onorată pe care o conţinea, fusese păstrat cu mare grijă până în vremea aceea. David, ca împărat al lui Israel, precum şi ca profet, fusese onorat de Dumnezeu în mod deosebit. I s-au arătat în viziune profetică viaţa şi lucrarea Domnului Hristos. L-a văzut cum a fost respins, [245] a văzut judecata Lui, răstignirea, îngroparea, învierea şi înălţarea Lui.

David a mărturisit că sufletul lui Hristos nu avea să rămână în locuinţa morţilor (în mormânt) şi trupul Lui nu avea să vadă putrezirea. Petru arată împlinirea acestei profeţii cu Isus din Nazaret. Dumnezeu într-adevăr L-a ridicat din mormânt înainte ca trupul Lui să vadă putrezirea. La data aceea, El era Cel înălţat în cerul cerurilor.

Cu acea ocazie memorabilă, un mare număr de oameni, care până atunci luaseră în râs ideea ca o persoană atât de modestă ca Isus să fie Fiul lui Dumnezeu, s-au convins pe deplin de adevăr şi L-au recunoscut ca Mântuitor al lor. Trei mii de suflete au fost adăugate bisericii. Apostolii vorbeau prin puterea Duhului Sfânt, iar cuvintele lor nu puteau fi contrazise pentru că erau confirmate de mari minuni făcute de ei prin revărsarea Duhului Sfânt. Înşişi ucenicii erau uimiţi de rezultatele acesteia şi de secerişul rapid şi abundent de suflete. Toţi oamenii erau plini de mirare. Cei care nu au renunţat la prejudecata şi bigotismul lor erau atât de copleşiţi de respect amestecat cu teamă şi uimire, încât nu au îndrăznit să încerce a opri, prin glas sau violenţă, acea lucrare minunată şi pentru un timp opoziţia lor a încetat.

Numai argumentele apostolilor, deşi clare şi convingătoare, n-ar fi îndepărtat prejudecata evreilor care rezistase la atâtea dovezi. Dar Duhul Sfânt a adus acele argumente la inima lor, cu putere divină. Ele erau ca nişte săgeţi ascuţite ale Celui atotputernic, convingându-i de vina lor teribilă de a-L fi respins şi răstignit pe Domnul slavei. „După ce au auzit aceste cuvinte ei au rămas străpunşi în inimă şi au zis lui Petru şi celorlalţi apostoli: «Fraţilor, ce să facem?» [246]

«Pocăiţi-vă», le-a zis Petru, «şi fiecare din voi să fie botezat în Numele lui Isus Hristos, spre iertarea păcatelor voastre; apoi veţi primi darul Sfântului Duh.»“

Petru i-a făcut pe oamenii convertiţi să înţeleagă faptul că Îl respinseseră pe Hristos din cauză că fuseseră înşelaţi de preoţi şi de conducători; şi, dacă aveau să continue să urmeze sfatul acestora şi să aştepte ca acei conducători să-L accepte pe Hristos înainte să îndrăznească ei înşişi s-o facă, nu-L vor accepta niciodată. Acei oameni puternici, deşi pretindeau că sunt sfinţi, erau ambiţioşi şi plini de zel să acumuleze bogăţii şi slavă pământească. Ei nu voiau să vină la Hristos ca să primească lumină. Domnul Isus prezisese că asupra acelui popor va veni o teribilă răsplată pentru necredinţa lui încăpăţânată, în ciuda faptului că li se dăduseră cele mai puternice dovezi că El era Fiul lui Dumnezeu.

Din ziua aceea, limbajul ucenicilor a fost curat, simplu şi corect în exprimare şi în accent, fie că vorbeau limba lor natală, fie o limbă străină. Aceşti bărbaţi umili, care nu învăţaseră niciodată la şcolile profeţilor, prezentau adevăruri atât de înalte şi de pure încât îi uimeau pe toţi care ascultau. Ei nu puteau să meargă personal la marginile cele mai îndepărtate ale pământului, dar la sărbătoare erau oameni din toate părţile lumii şi adevărurile primite de ei au fost duse la casele lor şi vestite poporului lor, câştigând suflete la Hristos.

O lecţie pentru zilele noastre

Mărturia aceasta referitoare la întemeierea bisericii creştine ne este dată nu numai ca o parte importantă a istoriei sacre, ci şi ca o lecţie. Toţi care iau asupra lor numele lui Hristos trebuie să aştepte, să vegheze şi să se roage cu o singură inimă. Toate diferenţele să fie [247] lăsate deoparte, iar unitatea şi iubirea gingaşă a unuia faţă de celălalt să-i umple pe toţi. Atunci rugăciunile noastre se pot înălţa împreună la Tatăl nostru ceresc, cu o credinţă puternică şi arzătoare. Atunci putem aştepta cu răbdare şi speranţă împlinirea făgăduinţei.

Răspunsul poate veni imediat şi cu putere copleşitoare sau poate fi amânat zile şi săptămâni, iar credinţa să ne fie pusă la încercare. Dar Dumnezeu ştie cum şi când să ne răspundă la rugăciune. Partea noastră de lucrare este să ne punem în legătură cu canalul divin. Dumnezeu este răspunzător pentru partea Lui de lucrare. Cel care a făcut făgăduinţa este credincios. Pentru noi, cel mai important este să fim o inimă şi un gând, dând la o parte orice invidie şi răutate şi, rugându-ne cu umilinţă, să veghem şi să aşteptăm. Isus, Reprezentantul şi Capul nostru, este gata să facă pentru noi ce a făcut în ziua Cincizecimii pentru cei care s-au rugat şi au vegheat. [248]

Capitolul 33 — Vindecarea ologului

La scurt timp după coborârea Duhului Sfânt şi îndată după un timp petrecut în rugăciune stăruitoare, Petru şi Ioan, suindu-se la templu să se închine, au văzut un olog de patruzeci de ani, abătut şi lovit de sărăcie, care nu cunoscuse în viaţă decât durerea şi infirmitatea. Acest om nenorocit, dorise demult să meargă la Isus să fie vindecat, dar, fiind neajutorat, a fost îndepărtat din locul unde lucra Marele Medic. Până la urmă, rugăminţile lui stăruitoare au determinat pe nişte persoane amabile să-l ducă la poarta templului. Când a ajuns acolo, însă, a descoperit că Tămăduitorul în care îşi pusese toate speranţele fusese dat la o moarte crudă.

Dezamăgirea lui a stârnit mila celor care ştiau cât de mult sperase şi aşteptase să fie vindecat de Isus, aşa că îl aduceau în fiecare zi la templu ca trecătorii să fie mişcaţi şi să-i dea câte ceva pentru a-şi putea uşura trebuinţele prezente. Când au trecut Petru şi Ioan, el le-a cerut milostenie. Ucenicii l-au privit cu compasiune. „Petru, ca şi Ioan, s-a uitat ţintă la el şi a zis: «Uită-te la noi!» «Argint şi aur n-am, dar ce am îţi dau: În Numele lui Isus Hristos din Nazaret, scoală-te şi umblă!»“

Chipul bietului om s-a întristat când [249] Petru şi-a declarat sărăcia, dar s-a luminat de speranţă şi credinţă când ucenicul a continuat să vorbească. „L-a apucat de mâna dreaptă şi l-a ridicat în sus. Îndată i s-au întărit tălpile şi gleznele; dintr-o săritură a fost în picioare şi a început să umble. A intrat cu ei în templu, umblând, sărind şi lăudând pe Dumnezeu. Tot norodul l-a văzut umblând şi lăudând pe Dumnezeu. Îl cunoşteau că era cel ce şedea la poarta Frumoasă a templului şi s-au umplut de uimire şi de mirare pentru cele ce i se întâmplaseră.“

Evreii au fost uimiţi că ucenicii puteau face minuni la fel ca Isus. Ei presupuneau că El era mort şi se aşteptau ca toate aceste manifestări minunate să fi încetat odată cu El. Totuşi, iată că omul acesta, care fusese timp de patruzeci de ani un olog neputincios, se bucura acum să-şi folosească din plin picioarele, fiind eliberat de durere şi fericit să creadă în Isus.

Apostolii au văzut uimirea poporului şi i-au întrebat de ce erau miraţi de minunea la care fuseseră martori şi-i priveau cu respect şi uimire, ca şi cum prin propria lor putere ar fi făcut acest lucru. Petru i-a asigurat că vindecarea fusese făcută prin meritele lui Isus din Nazaret, pe care Îl lepădaseră şi Îl răstigniseră, dar pe care Dumnezeu Îl înviase a treia zi. „Prin credinţa în Numele lui Isus, a întărit Numele Lui pe omul acesta, pe care-L vedeţi şi-L cunoaşteţi; credinţa în El a dat omului acestuia o tămăduire deplină, cum vedeţi cu toţii. Şi acum, fraţilor, ştiu că din necunoştinţă aţi făcut aşa, ca şi mai marii voştri. Dar Dumnezeu a împlinit astfel ce vestise mai înainte prin gura proorocilor Lui: că, adică, Hristosul Său va pătimi.“

După înfăptuirea acestei minuni, oamenii s-au strâns laolaltă în templu. Petru le vorbea [250] într-o parte, iar Ioan în altă parte a templului. Vorbindu-le deschis despre marea crimă a evreilor de a-L respinge şi a-L da la moarte pe Prinţul vieţii, apostolii au fost atenţi să nu-i ducă la mânie sau disperare. Petru voia să micşoreze atrocitatea vinei lor atât cât era posibil, admiţând că făcuseră totul din neştiinţă. El le-a declarat că Duhul Sfânt îi chema să se pocăiască de păcatele lor şi să fie convertiţi; că nu era nici o speranţă pentru ei, decât prin harul lui Hristos pe care ei Îl răstigniseră; numai prin credinţa în El le puteau fi şterse păcatele, cu sângele Lui.

Arestarea şi judecarea apostolilor

Saducheii au fost foarte agitaţi din cauza acestei predicări despre învierea lui Hristos şi despre faptul că, prin moartea şi învierea Lui, îi va învia până la urmă pe toţi cei din morminte. Au simţit că doctrina lor preferată era în primejdie şi reputaţia le era în joc. Căpitanul templului şi unii din slujbaşi erau saduchei. Căpitanul, cu ajutorul unor saduchei, i-a arestat pe cei doi apostoli şi i-a aruncat în temniţă, pentru că era prea târziu să le cerceteze cazurile în seara aceea.

În ziua următoare, Ana, Caiafa şi alţi demnitari ai templului s-au adunat pentru judecarea celor prinşi, care au fost aduşi înaintea lor. Exact în aceeaşi sală şi în faţa aceloraşi oameni, se lepădase Petru în mod ruşinos de Domnul lui. Toate acestea i-au venit în minte ucenicului cu claritate, când a fost adus acolo la propria-i judecată. Avea acum ocazia să-şi răscumpere laşitatea de mai înainte.

Cei prezenţi şi-au amintit rolul jucat de Petru la judecata Învăţătorului lui şi se măguleau că-l vor putea intimida ameninţându-l cu [251] închisoarea şi moartea. Dar acel Petru care se lepădase de Hristos în ceasul marii Lui nevoi era ucenicul impulsiv, încrezător în sine, mult diferit de cel care se afla în ziua aceea în faţa Sinedriului pentru examinare. El se convertise; nu se mai încredea în sine şi nu mai era un lăudăros mândru. Fusese umplut cu Duhul Sfânt şi prin puterea Lui devenise tare ca stânca, plini de curaj şi, totuşi, modest în a-L înălţa pe Hristos. Era gata să îndepărteze pata apostaziei lui, onorând Numele pe care odată refuzase să-L recunoască.

Apărarea cutezătoare a lui Petru

Până atunci, preoţii evitaseră să se menţioneze răstignirea sau învierea lui Isus; dar acum, ca să-şi împlinească scopul, au fost forţaţi să-i întrebe pe acuzaţi cu ce putere înfăptuiseră remarcabila vindecare a omului handicapat. Atunci, Petru, plin de Duhul Sfânt, li s-a adresat cu respect preoţilor şi bătrânilor şi a declarat: „S-o ştiţi toţi şi s-o ştie tot norodul lui Israel! Omul acesta se înfăţişează înaintea voastră pe deplin sănătos, în Numele lui Isus Hristos din Nazaret, pe care voi L-aţi răstignit, dar pe care Dumnezeu L-a înviat din morţi. El este «piatra lepădată de voi, zidarii, care a ajuns să fie pusă în capul unghiului.» În nimeni altul nu este mântuire, căci nu este sub cer nici un alt Nume dat oamenilor, în care trebuie să fim mântuiţi.“

Sigiliul lui Hristos era pe cuvintele lui Petru, iar faţa lui era luminată de Duhul Sfânt. Chiar lângă el, ca un martor convingător, stătea omul care fusese vindecat într-un chip aşa de minunat. Înfăţişarea acestui om, care cu doar câteva ore în urmă fusese un olog neputincios, dar cu sănătatea restabilită acum şi iluminat cu privire la Isus din Nazaret, [252] adăuga o mărturie puternică la cuvintele lui Petru. Preoţii, conducătorii şi poporul erau tăcuţi. Conducătorii nu aveau putere să-i respingă cuvintele. Fuseseră obligaţi să asculte ceea ce nu doreau deloc să audă: despre învierea lui Isus Hristos şi despre puterea Lui din cer de a face minuni, prin intermediul apostolilor Lui de pe pământ.

Apărarea lui Petru, în care el a recunoscut cu îndrăzneală de unde îi venea puterea, i-a înspăimântat. El se referise la piatra lepădată de zidari — însemnând autorităţile bisericii, care ar fi trebuit să înţeleagă valoarea Aceluia pe care L-au lepădat — dar care totuşi a fost pusă în capul unghiului. În acele cuvinte, Petru se referea la Domnul Hristos, care era piatra de temelie a bisericii.

Oamenii erau uimiţi de îndrăzneala ucenicilor. Credeau că, din cauză că aceştia erau nişte pescari ignoranţi, vor fi biruiţi de ruşine când se vor confrunta cu preoţii, cărturarii şi bătrânii. Dar au priceput că ei fuseseră cu Isus. Apostolii vorbeau aşa cum vorbise El, cu o putere convingătoare care-i aducea la tăcere pe adversari. Ca să-şi ascundă încurcătura, preoţii şi conducătorii au poruncit ca apostolii să fie duşi de acolo, ca ei să se poată sfătui.

Au căzut cu toţii de acord că ar fi fost inutil să nege faptul că omul acela fusese vindecat prin puterea dată apostolilor în Numele lui Isus cel răstignit. Bucuroşi ar fi acoperit minunea cu minciuni, dar aceasta fusese înfăptuită în plină zi, în faţa unei mulţimi, şi deja ajunsese la cunoştinţa a mii de oameni. Ei simţeau că această lucrare trebuia imediat oprită, altfel Isus va câştiga mulţi credincioşi, apoi va [253] urma ocara lor şi vor fi socotiţi vinovaţi de omorârea Fiului lui Dumnezeu.

În ciuda dispoziţiei lor de a-i nimici pe ucenici, nu au îndrăznit decât să-i ameninţe cu cea mai severă pedeapsă, dacă mai continuau să înveţe sau să lucreze în Numele lui Isus. La aceasta, Petru şi Ioan au declarat cu îndrăzneală că lucrarea le fusese dată de Dumnezeu şi că nu puteau decât să vorbească despre lucrurile pe care le văzuseră şi le auziseră. Preoţii i-ar fi pedepsit bucuroşi pe aceşti bărbaţi nobili pentru loialitatea lor neclintită faţă de chemarea lor sacră, dar se temeau de popor, „căci toţi slăveau pe Dumnezeu pentru cele întâmplate.“ Aşa că, după ce li s-au repetat ameninţări şi porunci, apostolii au fost puşi în libertate. [254]

Capitolul 34 — Credincioşi lui Dumnezeu în vremuri de persecuţie

Apostolii şi-au continuat lucrarea harului, vindecând bolnavii şi vestind cu putere mare pe Mântuitorul răstignit şi înviat. Mulţi erau adăugaţi întruna bisericii prin botez, dar nici unul care nu era o inimă şi un gând cu credincioşii lui Hristos nu îndrăznea să li se alăture. Mulţimi se adunau la Ierusalim, aducându-şi bolnavii şi pe cei chinuiţi de duhuri necurate. Mulţi suferinzi erau aşezaţi pe străzi, ca atunci când treceau Petru şi Ioan umbra acestora să poată cădea asupra lor şi să-i vindece. Puterea Mântuitorului înviat se afla cu adevărat asupra apostolilor, iar ei făceau semne şi minuni ce sporeau în fiecare zi numărul credincioşilor.

Aceste lucruri i-au dezorientat foarte mult pe preoţi şi pe conducători, mai ales pe cei care erau saduchei. Ei vedeau că, dacă li se permitea apostolilor să predice un Mântuitor înviat şi să facă minuni în Numele Lui, doctrina lor cum că nu ar exista înviere a morţilor avea să fie lepădată de toţi, iar secta lor va dispărea curând. Fariseii vedeau că tendinţa predicării lor era să submineze ceremoniile iudaice şi să facă fără efect aducerea jertfelor. Eforturile lor anterioare de a-i aduce la tăcere pe aceşti predicatori fuseseră zadarnice, dar de această dată erau hotărâţi să stingă entuziasmul. [255]

Eliberat de un înger

În consecinţă, apostolii au fost arestaţi şi închişi, iar Sinedriul a fost chemat să le judece cazurile. Un mare număr de oameni învăţaţi, care nu aparţineau Sinedriului, au fost şi ei convocaţi şi cu toţii s-au sfătuit ce era de făcut cu aceşti tulburători ai păcii. „Dar un înger al Domnului a deschis uşile temniţei, noaptea, i-a scos afară şi le-a zis: «Duceţi-vă, staţi în templu şi vestiţi norodului toate cuvintele vieţii acesteia.» Când au auzit ei aceste vorbe, au intrat dis-de-dimineaţă în templu şi au început să înveţe pe norod.“

Când apostolii au apărut în mijlocul credincioşilor şi le-au povestit cum i-a condus îngerul drept prin mijlocul trupei de soldaţi care făceau de gardă la temniţă şi le-a poruncit să reînceapă lucrarea întreruptă de preoţi şi conducători, fraţii au fost plini de bucurie şi uimire.

În sfatul lor, preoţii şi conducătorii au hotărât să-i acuze de răscoală şi de uciderea lui Anania şi Safira (Fapte 5, 1-11), precum şi de a fi conspirat pentru a-i lipsi pe preoţi de autoritatea lor, iar apoi să-i condamne la moarte. Ei aveau încredere că mulţimea va fi atunci provocată să ia situaţia în propriile mâini şi să se poarte cu apostolii aşa cum se purtaseră cu Isus. Erau conştienţi că mulţi din cei care nu au acceptaseră doctrina lui Hristos erau sătui de regulile arbitrare ale autorităţilor iudaice şi aşteptau cu nerăbdare o schimbare hotărâtă. Se temeau că, dacă aceste persoane deveneau interesate de doctrina apostolilor şi o adoptau, recunoscându-L pe Isus ca Mesia, mânia întregului popor va fi stârnită împotriva preoţilor, care vor fi traşi la răspundere pentru uciderea lui Hristos. S-au hotărât să ia măsuri drastice [256] pentru a preveni acest lucru. În cele din urmă, au trimis după presupuşii arestaţi ca să fie aduşi înaintea lor. Mare le-a fost uimirea când li s-a adus raportul că porţile închisorii erau încuiate cu toată grija şi gărzile erau neclintite în faţa lor, dar prizonierii nu se aflau nicăieri.

Curând a fost adusă vestea: „Iată că oamenii pe care i-aţi băgat în temniţă stau în templu şi învaţă norodul.“ Cu toate că apostolii au fost eliberaţi din închisoare printr-o minune, nu au fost scutiţi de judecată şi de pedeapsă. Domnul Hristos le spusese când era cu ei: „Luaţi seama la voi înşivă; căci vă vor da pe mâna soboarelor.“ Trimiţându-le îngerul, Dumnezeu le-a dat o dovadă a grijii Lui şi o asigurare a prezenţei Sale; dar era partea lor să sufere pentru acel Isus pe care Îl predicau. Poporul era atât de impresionat de ceea ce văzuse şi auzise, încât preoţii şi conducătorii ştiau că va fi imposibil să-i stârnească împotriva apostolilor.

A doua judecată

„Atunci căpitanul templului a plecat cu aprozii şi i-au adus; dar nu cu sila, căci se temeau să nu fie ucişi cu pietre de norod. După ce i-au adus, i-au pus înaintea soborului. Şi marele preot i-a întrebat astfel: «Nu v-am poruncit noi cu tot dinadinsul să nu învăţaţi pe norod în Numele acesta? Şi voi iată că aţi umplut Ierusalimul cu învăţătura voastră şi căutaţi să aruncaţi asupra noastră sângele acelui om.»“ Acum nu mai erau la fel de dispuşi să poarte blamul uciderii lui Isus ca atunci când strigau împreună cu mulţimea decăzută: „Sângele Lui să cadă asupra noastră şi asupra copiilor noştri.“

Petru, împreună cu ceilalţi apostoli, a adoptat aceeaşi cale de apărare pe care o urmase şi la primul său proces. [257]

„Petru şi apostolii ceilalţi, drept răspuns, i-au zis: «Trebuie să ascultăm mai mult de Dumnezeu decât de oameni.»“ Îngerul lui Dumnezeu a fost acela care i-a eliberat din închisoare şi le-a poruncit să înveţe mulţimea în templu. Urmând instrucţiunile lui, ei ascultau porunca divină, ceea ce trebuia să facă şi în continuare, oricât i-ar fi costat. Petru a continuat: „Dumnezeul părinţilor noştri L-a înviat pe Isus, pe care voi L-aţi omorât, atârnându-L pe lemn. Pe acest Isus, Dumnezeu L-a înălţat cu puterea Lui şi L-a făcut Domn şi Mântuitor, ca să dea lui Israel pocăinţa şi iertarea păcatelor. Noi suntem martori ai acestor lucruri, ca şi Duhul Sfânt, pe care L-a dat Dumnezeu celor ce ascultă de El.“

Spiritul inspiraţiei era asupra apostolilor, iar acuzaţii au devenit acuzatori, învinuindu-i de uciderea Domnului Hristos pe preoţii şi conducătorii care alcătuiau soborul. Evreii au fost atât de înfuriaţi din cauza aceasta, încât au hotărât, fără vreo altă judecată şi fără autoritatea ofiţerilor romani, să ia legea în propriile mâini şi să-i omoare pe arestaţi. Fiind deja vinovaţi de sângele Domnului Hristos, doreau acum să-şi păteze şi mâinile cu sângele apostolilor Lui. Acolo se afla, însă, un om învăţat şi cu poziţie înaltă, a cărui minte clară a văzut că acest pas violent va duce la consecinţe teribile. Dumnezeu a înălţat un bărbat din propriul lor sobor, care să oprească violenţa preoţilor şi a conducătorilor.

Gamaliel, doctor şi fariseu învăţat, un bărbat cu o reputaţie deosebită, era o persoană foarte precaută care, înainte de a vorbi în favoarea arestaţilor, a cerut ca aceştia să fie scoşi afară. Apoi a vorbit cu calm şi fără grabă: „Bărbaţi israeliţi, luaţi seama bine ce aveţi de gând să faceţi oamenilor acestora. Căci nu de mult s-a ivit Teuda, care zicea că el este ceva şi la care s-au alipit aproape [258] patru sute de bărbaţi. El a fost omorât şi toţi cei ce îl urmaseră au fost risipiţi şi nimiciţi. După el s-a ivit Iuda Galileanul, pe vremea înscrierii şi a tras mult norod de partea lui: a pierit şi el şi toţi cei ce-l urmaseră au fost risipiţi. Şi acum eu vă spun: Nu mai necăjiţi pe oamenii aceştia şi lăsaţi-i în pace! Dacă încercarea sau lucrarea aceasta este de la oameni, se va nimici; dar dacă este de la Dumnezeu, n-o veţi putea nimici. Să nu vă pomeniţi că luptaţi împotriva lui Dumnezeu.“

Preoţii nu puteau să nu vadă justeţea vederilor lui Gamaliel; ei au fost nevoiţi să cadă de acord cu el şi, fără tragere de inimă, i-au eliberat pe prizonieri, după ce i-au bătut cu nuiele şi i-au somat în repetate gânduri să nu mai predice în Numele lui Isus, căci altfel vor plăti cu viaţa pentru îndrăzneala lor. „Ei au plecat dinaintea soborului şi s-au bucurat că au fost învredniciţi să fie batjocoriţi pentru Numele Lui. Şi în fiecare zi, în templu şi acasă, nu încetau să înveţe pe oameni şi să vestească Evanghelia lui Isus Hristos.“

Prigonitorii apostolilor au fost tulburaţi când au văzut că nu-i puteau înfrânge pe aceşti martori ai lui Hristos, care au avut credinţa şi curajul să-şi transforme ruşinea în slavă şi durerea în bucurie, de dragul Învăţătorului lor care îndurase umilinţa şi agonia înaintea lor. Astfel, aceşti ucenici curajoşi au continuat să înveţe în public, precum şi în taină în case particulare, la cererea celor care nu îndrăzneau să-şi mărturisească deschis credinţa, de frica evreilor. [259]

Capitolul 35 — Rânduiala Evangheliei

„În zilele acelea, când s-a înmulţit numărul ucenicilor, evreii care vorbeau greceşte cârteau împotriva evreilor, pentru că văduvele lor erau trecute cu vederea la împărţeala ajutoarelor de toate zilele.“ Aceşti greci erau locuitori ai altor ţări, unde se vorbea limba greacă. Numărul evreilor convertiţi care vorbeau evreieşte era cu mult mai mare, dar acei greci locuiseră în Imperiul Roman şi vorbeau numai greceşte. În mijlocul lor au început să apară murmurări, că văduvelor grecilor nu li se asigurau ajutoare cu tot atâta generozitate ca nevoiaşilor evrei. Orice părtinire de felul acesta ar fi întristat pe Dumnezeu; şi au fost luate măsuri prompte pentru a restaura pacea şi armonia credincioşilor.

Duhul Sfânt a sugerat o metodă prin care apostolii să poată fi uşuraţi de sarcina distribuirii ajutoarelor pentru săraci şi de alte poveri similare, aşa încât să poată fi lăsaţi liberi, să-L predice pe Hristos. „Cei doisprezece au adunat mulţimea ucenicilor şi au zis: «Nu este potrivit pentru noi să lăsăm Cuvântul lui Dumnezeu ca să slujim la mese. De aceea, fraţilor, alegeţi dintre voi şapte bărbaţi, vorbiţi de bine, plini de Duhul Sfânt şi de înţelepciune, pe care îi vom pune la slujba aceasta. Iar noi vom stărui necurmat în rugăciune şi în propovăduirea Cuvântului.»“ [260]

În consecinţă biserica a ales şapte bărbaţi plini de credinţă şi de înţelepciunea Duhului lui Dumnezeu, ca să se ocupe de unele aspecte ale lucrării. Mai întâi a fost ales Ştefan; el era evreu prin naştere şi religie, dar vorbea greceşte şi era un bun cunoscător al obiceiurilor şi manierelor grecilor. Din acest motiv, el a fost considerat persoana cea mai potrivită să stea în frunte şi să supravegheze distribuirea fondurilor alocate văduvelor, orfanilor şi săracilor cinstiţi. Această alegere a plăcut tuturor, iar nemulţumirea şi cârtirea au încetat.

Aceşti şapte bărbaţi aleşi au fost în mod solemn puşi deoparte pentru datoriile lor, prin rugăciune şi punerea mâinilor. Cei care au fost hirotoniţi în felul acesta nu au fost excluşi prin aceasta de la învăţarea credinţei. Dimpotrivă, este scris că „Ştefan era plin de har şi de putere şi făcea minuni şi semne mari în norod.“ Ei erau deplin calificaţi să înveţe adevărul. Erau totodată bărbaţi cu judecată calmă şi înţelepciune, potriviţi să lucreze cu cazuri dificile de încercare, cârtire sau gelozie.

Această alegere a bărbaţilor care să se ocupe de treburile bisericii, aşa ca apostolii să poată fi liberi pentru lucrarea lor deosebită de a învăţa adevărul, a fost mult binecuvântată de Dumnezeu. Biserica a sporit în număr şi putere. „Cuvântul lui Dumnezeu se răspândea tot mai mult, numărul ucenicilor se înmulţea mult în Ierusalim şi o mare mulţime de preoţi venea la credinţă.“

Este necesar ca aceeaşi rânduială şi acelaşi sistem ca în zilele apostolilor să fie menţinute şi astăzi în biserică. Prosperitatea cauzei depinde foarte mult de faptul ca departamentele sale diferite să fie conduse de oameni capabili, calificaţi pentru poziţiile lor. Cei aleşi de Dumnezeu [261] să fie conducători în lucrarea Lui, răspunzând de supravegherea generală a interesului spiritual al bisericii, trebuie uşuraţi, pe cât posibil, de grijile şi încurcăturile de natură vremelnică. Cei pe care Dumnezeu i-a chemat să slujească în cuvânt şi doctrină trebuie să aibă timp pentru meditaţie, rugăciune şi studiul Scripturilor. Discernământul spiritual le este slăbit, dacă intră în detaliile afacerilor şi dacă au de-a face cu diferitele temperamente ale celor care compun biserica. Este bine ca toate chestiunile vremelnice să vină înaintea slujbaşilor potriviţi, pentru a fi rezolvate de aceştia. Dacă acestea, însă, sunt atât de dificile încât să nu poată fi rezolvate prin înţelepciunea lor, trebuie aduse înaintea celor care au în supravegherea lor întreaga biserică. [262]

Capitolul 36 — Moartea lui Ştefan

Ştefan era foarte activ în lucrarea lui Dumnezeu şi îşi mărturisea credinţa cu îndrăzneală. „Unii din sinagoga numită a Izbăviţilor, a Cirienilor şi a Alexandrinilor, împreună cu nişte evrei din Cilicia şi din Asia, au început o ceartă de vorbe cu Ştefan; dar nu puteau să stea împotriva înţelepciunii şi Duhului cu care vorbea el.“ Aceşti învăţăcei ai marilor rabini fuseseră siguri că într-o discuţie publică puteau obţine o victorie desăvârşită asupra lui Ştefan, din cauza presupusei lui ignoranţe. El, însă, nu numai că a vorbit cu puterea Duhului Sfânt, dar a fost clar pentru toată acea mare mulţime că şi studiase profeţiile şi era un învăţat în toate aspectele legii. El a apărat cu pricepere adevărurile pe care le susţinea şi i-a învins cu desăvârşire pe adversarii lui.

Preoţii şi conducătorii care au fost martori la manifestarea minunată a puterii ce însoţea lucrarea lui Ştefan, s-au umplut de ură amară. În loc de a ceda în faţa greutăţii dovezilor prezentate de el, ei au hotărât să-i aducă glasul la tăcere, omorându-l. Aşadar, l-au prins pe Ştefan şi l-au adus înaintea Sinedriului, pentru judecată.

Evrei învăţaţi din ţările vecine au fost convocaţi cu scopul de a combate argumentele [263] acuzatului. Era prezent şi Saul, care se distinsese ca un oponent plin de zel al învăţăturii lui Hristos şi ca un persecutor al tuturor care credeau în El. Acest om învăţat a avut un rol de frunte împotriva lui Ştefan. El a adus greutatea elocvenţei şi a logicii rabinilor, pentru a convinge poporul că Ştefan predica doctrine amăgitoare şi periculoase.

Dar Saul a găsit în Ştefan pe unul cu o educaţie la fel de înaltă, ca şi el şi care avea o înţelegere deplină a scopului lui Dumnezeu de a vesti evanghelia la alte popoare. El credea în Dumnezeul lui Avraam, Isaac şi Iacov şi cunoştea bine privilegiile evreilor, dar credinţa lui era cuprinzătoare şi ştia că sosise vremea când adevăraţii credincioşi să nu se închine singuri în temple făcute de mâini omeneşti, ci, peste tot în lume, oamenii să se poată închina lui Dumnezeu în spirit şi în adevăr. Perdeaua de pe ochii lui Ştefan a căzut, iar el a văzut până la capăt ceea ce fusese desfiinţat prin moartea Domnului Hristos.

Preoţii şi conducătorii nu au izbutit nimic împotriva înţelepciunii lui limpezi şi calme, deşi se opuneau cu vehemenţă. Ei au hotărât să dea un exemplu prin Ştefan şi, odată cu satisfacerea urii lor răzbunătoare în felul acesta, să-i împiedice şi pe alţii, prin frică, să adopte credinţa lui. Au fost înaintate acuzaţii împotriva lui, în modul cel mai impresionant. Martori mincinoşi au fost plătiţi să spună că îl auziseră rostind cuvinte de hulă împotriva templului şi a legii. Ei au zis: „L-am auzit zicând că acest Isus din Nazaret va dărâma locaşul acesta şi va schimba obiceiurile pe care ni le-a dat Moise.“

Pe când stătea faţă în faţă cu judecătorii lui, pentru a răspunde acuzaţiei de blasfemie, o aureolă sfântă a strălucit pe chipul lui Ştefan. „Toţi cei ce şedeau [264] în sobor s-au uitat ţintă la Ştefan şi faţa lui li s-a arătat ca o faţă de înger.“ Mulţi care au văzut faţa lui Ştefan s-au cutremurat şi şi-au acoperit feţele, dar necredinţa încăpăţânată şi prejudecata le-au rămas neclintite.

Apărarea lui Ştefan

Ştefan a fost chestionat dacă erau adevărate acuzaţiile aduse împotriva lui, iar el s-a apărat cu o voce clară şi mişcătoare, ce a răsunat în sala soborului. A repetat istoria poporului ales al lui Dumnezeu în cuvinte ce au fermecat adunarea. A dat pe faţă o cunoaştere amănunţită a organizării societăţii iudaice, precum şi interpretarea spirituală a acesteia, aşa cum fusese manifestată prin Domnul Hristos. El a început cu Avraam, parcurgând istoria generaţie după generaţie, trecând prin toate evenimentele naţionale ale lui Israel, până la Solomon, subliniind punctele cele mai importante pentru a-şi apăra cauza.

Ştefan şi-a prezentat în mod clar loialitatea faţă de Dumnezeu şi faţă de credinţa iudaică, arătând în acelaşi timp că Legea în care se încredeau ei pentru mântuire nu fusese în stare să-l păzească pe Israel de idolatrie. El a făcut o legătură între Domnul Isus Hristos şi întreaga istorie iudaică. A făcut referire la construirea templului de către Solomon şi la cuvintele acestuia şi ale lui Isaia: „Dar Cel Prea Înalt nu locuieşte în locaşuri făcute de mâini omeneşti, cum zice proorocul: Cerul este scaunul Meu de domnie şi pământul este aşternutul picioarelor Mele. Cel fel de casă Îmi veţi zidi voi Mie, zice Domnul, sau care va fi locul Meu de odihnă? N-a făcut mâna Mea toate aceste lucruri?... “ Locul celei mai înalte forme de închinare la Dumnezeu era în cer.

Când Ştefan a atins acest punct, s-a iscat un freamăt printre oameni. Arestatul şi-a citit soarta pe chipurile din faţa lui. El a înţeles rezistenţa cu care i-au fost întâmpinate cuvintele, pe care le rostea [265] după cum îi dicta Duhul Sfânt. A ştiut că-şi dădea ultima mărturie. Puţini care citesc cuvântarea lui Ştefan o apreciază cum se cuvine. Ar trebui ţinut seama de ocazia, timpul şi locul respectiv, pentru a face ca aceste cuvinte ale lui să ne transmită semnificaţia lor deplină.

Când a făcut legătura între Isus Hristos şi profeţii şi a vorbit în felul acela despre templu, preotul, simulând că este cuprins de groază, şi-a sfâşiat veşmântul. Acest fapt a fost pentru Ştefan semnalul că glasul îi va fi curând adus la tăcere pentru totdeauna. Deşi se afla chiar în mijlocul predicii, a încheiat pe neaşteptate, lăsând dintr-o dată la o parte lanţul istoriei şi, întorcându-se către judecătorii lui înfuriaţi, le-a zis: „Oameni tari la cerbice, netăiaţi împrejur cu inima şi cu urechile! Voi totdeauna vă împotriviţi Duhului Sfânt. Cum au făcut părinţii voştri, aşa faceţi şi voi. Pe care din prooroci nu i-au prigonit părinţii voştri? Au omorât pe cei ce vesteau mai dinainte venirea Celui Neprihănit, pe care L-aţi vândut acum şi L-aţi omorât: voi, care aţi primit legea dată prin îngeri şi n-aţi păzit-o.“

O moarte de martir

La auzul acestor lucruri, preoţii şi conducătorii şi-au ieşit din fire de mânie. Ei semănau mai mult cu nişte fiare sălbatice de pradă, decât cu nişte fiinţe omeneşti. S-au năpustit asupra lui Ştefan, scrâşnind din dinţi. El, însă, nu s-a intimidat; se aştepta la asta. Faţa îi era calmă şi strălucea de o lumină îngerească. Nu s-a speriat de preoţii furioşi şi de mulţimea agitată. „Dar Ştefan, plin de Duhul Sfânt, şi-a pironit ochii spre cer, a văzut slava lui Dumnezeu şi pe Isus stând în picioare la dreapta lui Dumnezeu; şi a zis: «Iată, văd cerurile deschise şi pe Fiul omului stând în picioare la dreapta lui Dumnezeu.»“

Priveliştea din jur s-a şters din faţa ochilor lui; [266] porţile cerului erau întredeschise, iar Ştefan, privind prin ele, a văzut slava curţilor lui Dumnezeu şi pe Domnul Hristos, ca şi când tocmai s-ar fi ridicat de pe tron, gata să-Şi sprijine slujitorul care avea să sufere moarte de martir pentru Numele Său. Când Ştefan a prezentat scena slăvită deschisă înaintea lui, persecutorii lui n-au mai putut îndura.

Şi-au astupat urechile să nu-i mai poată auzi cuvintele şi, scoţând strigăte tari, s-au năpustit cu furie asupra lui, cu un singur gând. „Şi ei au aruncat cu pietre în Ştefan, care se ruga şi zicea: «Doamne Isuse, primeşte duhul meu!» Apoi a îngenuncheat şi a strigat cu glas tare: «Doamne, nu le ţine în seamă păcatul acesta!» Şi după aceste vorbe, a adormit.“

În mijlocul agoniei acestei morţi crude, credinciosul martir, ca şi Învăţătorul lui divin, s-a rugat pentru ucigaşii lui. Martorilor care îl acuzaseră pe Ştefan li s-a cerut să arunce primele pietre. Aceste persoane şi-au pus hainele la picioarele lui Saul, care luase parte activă la dispută şi consimţise la moartea arestatului.

Martiriul lui Ştefan a făcut o impresie profundă asupra tuturor care l-au văzut murind. A fost o încercare dureroasă pentru biserică, dar a avut ca rezultat convertirea lui Saul. Credinţa, hotărârea şi proslăvirea martirului n-au putut fi şterse din amintirea acestuia. Sigiliul lui Dumnezeu de pe faţa lui Ştefan şi cuvintele lui, care atingeau sufletul tuturor care îl ascultau, cu excepţia celor împietriţi din cauză că opuneau rezistenţă luminii, au rămas în memoria privitorilor şi au mărturisit în favoarea adevărului celor proclamate de el.

Lui Ştefan nu i s-a dat o sentinţă legală, dar autorităţile romane au fost mituite cu sume mari de bani ca să nu investigheze cazul. Saul părea plin de un zel frenetic în timpul judecării şi uciderii lui Ştefan. Părea să fie [267] supărat pe propria lui convingere secretă că Ştefan a fost onorat de Dumnezeu chiar atunci când oamenii l-au dezonorat.

El a continuat să persecute biserica lui Dumnezeu, hăituindu-i pe credincioşi, prinzându-i în casele lor şi dându-i în mâinile preoţilor şi conducătorilor pentru a fi întemniţaţi şi ucişi. Zelul lui de a continua prigoana era o teroare pentru creştinii din Ierusalim. Autorităţile romane nu au făcut nici un efort pentru a opri această lucrare nemiloasă, ci, în secret i-au ajutat pe evrei pentru a le câştiga respectul şi a se asigura de favoarea lor.

Învăţatul Saul era un instrument puternic în mâinile lui Satana, prin care acesta îşi manifesta răzvrătirea împotriva Fiului lui Dumnezeu; dar Unul mai puternic decât Satana îl alesese pe Saul ca să ia locul martirului Ştefan, să lucreze şi să sufere pentru Numele Lui. Saul era un bărbat foarte respectat de evrei, atât pentru faptul că era învăţat, cât şi pentru zelul lui în prigonirea credincioşilor. El nu era membru în consiliul Sinedriului. După moartea lui Ştefan, însă, s-a luat în considerare rolul pe care îl îndeplinise el cu acea ocazie şi Saul a fost ales în acel consiliu. [268]

Capitolul 37 — Convertirea lui Saul

Mintea lui Saul a fost foarte frământată de moartea triumfătoare a lui Ştefan. Prejudecăţile i-au fost zguduite, dar părerile şi argumentele preoţilor şi conducătorilor l-au convins până la urmă că Ştefan fusese un hulitor; că Isus Hristos pe care Îl predica fusese un înşelător şi că aceia care îndeplineau slujbele sfinte trebuia să aibă dreptate. Saul era un om hotărât şi cu convingeri puternice. Odată ce s-a fixat pe deplin în mintea lui faptul că vederile preoţilor şi cărturarilor erau corecte, el a devenit foarte înverşunat împotriva creştinismului. Zelul lui l-a determinat să se angajeze de bună voie în prigonirea credincioşilor. El a făcut ca oameni sfinţi să fie târâţi înaintea consiliilor, să fie închişi sau condamnaţi la moarte, fără dovada vreunui delict, cu excepţia credinţei lor în Isus. Zelul lui Iacov şi Ioan avea un caracter asemănător, dar o orientare diferită, atunci când doriseră să coboare foc din cer ca să-i consume pe cei care L-au luat în râs şi L-au dispreţuit pe Învăţătorul lor.

Saul urma să călătorească la Damasc pentru afacerile lui, dar era hotărât să atingă un dublu obiectiv, căutându-i pe toţi care credeau în Hristos. Pentru aceasta, el a obţinut scrisori de la marele preot, ca să le citească în sinagogi, scrisori care îl autorizau să-i prindă pe toţi cei suspectaţi a crede în Isus şi să-i trimită [269] la Ierusalim prin soli, ca să fie judecaţi şi pedepsiţi. El a pornit la drum plin de tăria şi vigoarea bărbăţiei şi de focul zelului său greşit orientat.

Pe când călătorii obosiţi se apropiau de Damasc, ochii lui Saul priveau cu plăcere ţinutul fertil, grădinile frumoase, livezile roditoare şi pârâurile reci care curgeau clipocind printre arbuştii de un verde viu. Era foarte reconfortant să vadă asemenea privelişte după o călătorie lungă şi obositoare prin pustietate. În timp ce Saul şi tovarăşii lui priveau peisajul cu admiraţie, o lumină mai puternică decât a soarelui a strălucit deodată în jurul lui. „El a căzut la pământ şi a auzit un glas care-i zicea: «Saule, Saule, pentru ce mă prigoneşti?» «Cine eşti Tu, Doamne?» a răspuns el. Şi Domnul a zis: «Eu sunt Isus pe care-L prigoneşti. Ţi-ar fi greu să arunci înapoi cu piciorul într-un ţepuş.»“

Viziunea despre Hristos

S-a produs o mare confuzie. Tovarăşii lui Saul au fost cuprinşi de groază şi aproape orbiţi de intensitatea luminii. Ei au auzit glasul, dar nu au văzut pe nimeni şi, pentru ei, totul era misterios şi de neînţeles. Saul, însă, culcat cu faţa la pământ, a înţeles cuvintele rostite şi L-a văzut clar înaintea lui pe Fiul lui Dumnezeu. O singură privire asupra acelei Fiinţe slăvite a imprimat pentru totdeauna imaginea Sa pe sufletul iudeului copleşit. Cuvintele i-au lovit inima cu o forţă înfricoşătoare. Un potop de lumină s-a revărsat în camerele întunecate ale minţii lui, descoperindu-i ignoranţa şi greşeala. El a văzut că, în timp ce-şi imagina că-L slujea cu zel pe Dumnezeu persecutându-i pe urmaşii lui Hristos, în realitate făcea lucrarea lui Satana.

Saul şi-a văzut nechibzuinţa în faptul că îşi pusese [270] încrederea în asigurările preoţilor şi conducătorilor, ale căror slujbe sacre îi făcuseră să aibă o influenţă mare asupra lui şi îl făcuseră să creadă că învierea Domnului Hristos era o născocire vicleană a ucenicilor Săi. După ce I s-a descoperit Domnul Hristos, predica lui Ştefan a revenit cu o putere convingătoare în mintea lui Saul. Acele cuvinte pe care preoţii le declaraseră blasfemie i-au apărut acum ca adevăr şi realitate. În acel timp de iluminare minunată, mintea lui a lucrat cu o rapiditate remarcabilă. Parcurgând istoria profetică, a văzut că respingerea lui Isus de către evrei, răstignirea, învierea şi înălţarea Lui fuseseră prezise de profeţi şi dovediseră că El era Mesia cel făgăduit. Şi-a amintit cuvintele lui Ştefan: „Iată, văd cerurile deschise şi pe Fiul omului stând în picioare la dreapta lui Dumnezeu“ (Fapte 7, 56) şi a ştiut că sfântul muribund zărise împărăţia slavei.

Ce revelaţie a fost aceasta pentru prigonitorul credincioşilor! O lumină clară, dar teribilă, pătrunsese în sufletul lui. Hristos i-a fost revelat ca venind pe pământ pentru îndeplinirea misiunii Sale, fiind respins, tratat cu violenţă, condamnat şi răstignit de cei pe care a venit să-i salveze şi apoi fiind înviat din morţi şi înălţat la cer. În clipa aceea cutremurătoare, Saul şi-a amintit că sfântul Ştefan fusese jertfit cu consimţământul lui şi că prin intermediul lui mulţi alţi sfinţi demni îşi găsiseră moartea prin persecuţie crudă.

„Tremurând şi plin de frică, el a zis: «Doamne, ce trebuie să fac? Domnul i-a zis: „Scoală-te, intră în cetate şi ţi se va spune ce trebuie să faci.“»“ În mintea lui Saul nu încăpea nici o îndoială că cel care îi vorbea era cu adevărat Isus din Nazaret, Mesia [271] cel mult aşteptat, Mângâierea şi Mântuitorul lui Israel.

După ce s-a retras lumina strălucitoare, Saul s-a ridicat de la pământ cu totul lipsit de vedere. Strălucirea slavei lui Hristos fusese prea intensă pentru vederea lui de muritor, iar, când aceasta s-a retras, asupra ochilor lui s-a aşternut o întunecime ca a nopţii. El a crezut că această orbire era pedeapsa lui Dumnezeu pentru prigonirea nemiloasă a urmaşilor lui Isus. Bâjbâia în jur într-un întuneric teribil, iar tovarăşii lui, cu frică şi uimire, l-au condus de mână la Damasc.

Îndrumat către Biserică

Răspunsul la întrebarea lui Saul este: „Scoală-te, intră în cetate şi ţi se va spune ce trebuie să faci.“ Domnul Isus îl trimite pe iudeul care întreabă la biserica Sa pentru a-şi afla datoria. Domnul Hristos săvârşise lucrarea de descoperire şi de convingere, iar păcătosul pocăit era acum dispus să înveţe de la cei pe care Dumnezeu îi rânduise să propovăduiască adevărul Lui. În felul acesta, Domnul Isus a confirmat autoritatea bisericii Lui organizate şi l-a pus pe Saul în legătură cu reprezentanţii Săi de pe pământ. Lumina cerească l-a lipsit pe Saul de vedere, iar Isus, marele Vindecător, nu i-a redat-o îndată. Toate binecuvântările vin de la Hristos, dar El Şi-a înfiinţat pe pământ o biserică, reprezentanta Lui, şi ei îi aparţine lucrarea de a-l îndruma pe păcătosul pocăit pe calea vieţii. Aceiaşi oameni pe care Saul îşi propusese să-i nimicească, aveau să-l instruiască în religia pe care el o dispreţuise şi o persecutase.

Credinţa lui Saul a fost sever încercată în timpul celor trei zile de post şi rugăciune acasă la Iuda din Damasc. El era complet orb şi în totală necunoştinţă [272] cu privire la ce i se cerea. Fusese instruit să meargă la Damasc, unde i se va spune ce să facă. În nesiguranţa şi tulburarea lui, a strigat stăruitor către Dumnezeu: „În Damasc era un ucenic numit Anania. Domnul i-a zis într-o vedenie: «Anania!» «Iată-mă, Doamne», a răspuns el. Şi Domnul i-a zis: «Scoală-te, du-te pe uliţa care se cheamă Dreaptă şi caută în casa lui Iuda pe unul zis Saul, un om din Tars. Căci iată, el se roagă; şi a văzut în vedenie pe un om, numit Anania, intrând la el şi punându-şi mâinile peste el ca să-şi capete iarăşi vederea.»“

Lui Anania nu-i venea să creadă cuvintele îngerului mesager, deoarece prigonirea aprigă a sfinţilor din Ierusalim de către Saul se întinsese peste tot, departe şi aproape. El şi-a permis să protesteze: „Doamne, am auzit de la mulţi despre toate relele pe care le-a făcut omul acesta sfinţilor Tăi în Ierusalim; ba şi aici are puteri din partea preoţilor celor mai de seamă, ca să lege pe toţi care cheamă Numele Tău.“ Porunca dată lui Anania a fost imperativă: „Du-te, căci el este un vas pe care l-am ales ca să ducă Numele Meu înaintea neamurilor, înaintea împăraţilor şi înaintea fiilor lui Israel.“

Ucenicul, ascultător de instrucţiunile îngerului, l-a căutat pe omul care până nu de mult sufla ameninţări împotriva tuturor care credeau în Numele lui Isus. El i s-a adresat: „«Frate Saule, Domnul Isus care ţi s-a arătat pe drumul pe care veneai m-a trimis ca să capeţi vederea şi să te umpli de Duhul Sfânt.» Chiar în clipa aceea au căzut de pe ochii lui un fel de solzi; şi el şi-a căpătat iarăşi vederea. Apoi s-a sculat şi a fost botezat.“

Aici, Domnul Hristos dă un exemplu despre modul în care [273] lucrează El pentru salvarea omului. El ar fi putut să facă toate acestea pentru Saul în mod direct, dar aceasta nu ar fi fost în concordanţă cu planul Său. Binecuvântările Lui trebuia să vină prin agenţii pe care îi rânduise. Saul avea ceva de făcut în legătură cu mărturisirea faţă de cei a căror nimicire o planificase; iar Dumnezeu avea o lucrare de răspundere pentru cei pe care îi autorizase să lucreze în locul Său.

Saul învaţă de la ucenici. În lumina Legii, se vede un păcătos. Vede că Isus, pe care în ignoranţa lui Îl socotise un impostor, este autorul şi temelia religiei poporului lui Dumnezeu încă din zilele lui Adam şi desăvârşitorul credinţei acum atât de clară pentru înţelegerea lui iluminată; susţinătorul adevărului şi împlinitorul profeţiilor. El Îl privise pe Isus ca desfiinţând Legea lui Dumnezeu, dar când vederea spirituală i-a fost atinsă de degetul lui Dumnezeu a învăţat că Domnul Hristos era autorul întregului sistem de jertfe evreiesc; că venise în lume cu scopul precis de a apăra Legea Tatălui Său; şi că, prin moartea Lui, legea tipică îşi întâlnise antitipul. În lumina Legii Morale, pe care crezuse că o păzea cu zel, Saul s-a văzut păcătosul păcătoşilor.

Din prigonitor, apostol

Pavel a fost botezat de Anania în râul Damascului. Apoi a mâncat şi a fost întărit. Îndată a început să-L predice pe Isus credincioşilor din oraş, aceiaşi pe care, la plecarea din Ierusalim, plănuise să-i nimicească. El mai învăţa în sinagogi că Isus, care fusese dat la moarte, era cu adevărat Fiul lui Dumnezeu. Argumentele aduse de el din profeţii erau atât de convingătoare, iar eforturile lui erau însoţite de puterea lui Dumnezeu în aşa măsură, încât evreii care se opuneau erau încurcaţi [274] şi neînstare să-i răspundă. Educaţia rabinică şi fariseică a lui Pavel avea să fie folosită acum cu succes în predicarea Evangheliei şi în susţinerea cauzei pe care altădată depusese toate eforturile s-o distrugă.

Evreii erau cu totul surprinşi şi încurcaţi de convertirea lui Pavel. Ei cunoşteau poziţia lui la Ierusalim şi ştiau scopul principal pentru care plecase la Damasc, precum şi că era înarmat cu o însărcinare din partea marelui preot, care îl autoriza să-i aresteze pe cei care credeau în Isus şi să-i trimită la Ierusalim; cu toate acestea, îl vedeau acum predicând Evanghelia lui Isus, întărindu-i pe cei care erau deja ucenici ai acestei Evanghelii şi convertind mereu noi persoane la credinţa împotriva căreia luptase cândva atât de zelos. Pavel le demonstra tuturor care-l ascultau că îşi schimbase credinţa nu din impuls sau din fanatism, ci datorită dovezilor copleşitoare.

Pe măsură ce lucra în sinagogi, credinţa i se întărea; zelul lui în a susţine faptul că Isus era Fiul lui Dumnezeu a crescut în faţa opoziţiei înverşunate a evreilor. El nu a putut rămâne multă vreme în Damasc, deoarece evreii, după ce şi-au revenit din uimirea pricinuită de convertirea lui minunată şi de lucrarea lui ulterioară, au respins cu hotărâre dovezile copleşitoare aduse în favoarea doctrinei Domnului Hristos. Mirarea lor faţă de convertirea lui Pavel s-a transformat într-o ură intensă împotriva lui, asemănătoare cu cea pe care o manifestaseră împotriva Domnului Isus.

Pregătire pentru slujire

Viaţa lui Pavel era în primejdie, iar el a primit de la Dumnezeu însărcinarea să părăsească Damascul pentru o vreme. A plecat în Arabia; şi acolo, în relativă singurătate, a avut din belşug ocazii de comuniune cu Dumnezeu şi meditaţie. El a dorit să fie singur cu Dumnezeu, să-şi [275] cerceteze inima, să-şi adâncească pocăinţa şi să se pregătească prin studiu şi rugăciune pentru a se angaja într-o lucrare care-i părea prea măreaţă şi prea importantă pentru a se apuca de ea. El era un apostol ales nu de om, ci de Dumnezeu, şi i s-a spus clar că lucrarea lui avea să fie între neamuri.

În timp ce se afla în Arabia, Pavel nu a comunicat cu apostolii. El L-a căutat pe Dumnezeu, cu stăruinţă şi din toată inima, hotărât să nu înceteze până când nu va şti sigur că pocăinţa lui a fost primită şi marele lui păcat, iertat. Nu voia să renunţe la luptă până când nu avea asigurarea că Domnul Isus va fi cu el în lucrarea lui viitoare. El avea să poarte mereu în trup, în ochii lui care fuseseră orbiţi de lumina cerească, semnele slavei Domnului Hristos, şi dorea să poarte şi asigurarea permanentă a harului Lui susţinător. Paul a ajuns în strânsă legătură cu cerul, iar Isus a intrat în comuniune cu el şi l-a întărit în credinţă, revărsând asupra lui înţelepciunea şi harul Său dumnezeiesc. [276]

Capitolul 38 — Începutul lucrării lui Pavel

Pavel s-a întors la Damasc şi a predicat cu îndrăzneală în Numele lui Isus. Evreii nu puteau face faţă înţelepciunii argumentelor lui, de aceea s-au sfătuit să-i aducă glasul la tăcere cu forţa — singurul argument al unei cauze pierdute. Au hotărât să-l asasineze. Apostolul a fost înştiinţat de planurile lor. Porţile cetăţii erau păzite cu vigilenţă zi şi noapte, ca să i se împiedice fuga. Îngrijorarea ucenicilor i-a îndreptat către Dumnezeu în rugăciune. Nici nu mai prea dormeau, căci erau ocupaţi să găsească mijloace pentru scăparea apostolului ales. Până la urmă, au conceput un plan după care el a fost coborât noaptea peste zid, printr-o fereastră, într-un coş. În felul acesta umilitor, a fugit Pavel din Damasc.

El a pornit apoi spre Ierusalim, dorind să-i cunoască pe apostolii de acolo, în special pe Petru. Era nerăbdător să-i întâlnească pe pescarii galileeni care trăiseră, se rugaseră şi vorbiseră cu Domnul Hristos pe pământ. Dorea fierbinte, din toată inima, să-l cunoască pe cel mai mare dintre apostoli. Când a intrat în Ierusalim, Pavel a privit cu alţi ochi cetatea şi templul. Ştia acum că asupra lor atârnau judecata şi pedeapsa lui Dumnezeu.

Supărarea şi mânia evreilor din cauza convertirii [277] lui Pavel nu cunoştea margini. El, însă, era ferm ca o stâncă şi credea că atunci când le va relata prietenilor săi experienţa lui minunată, ei îşi vor schimba credinţa cum făcuse şi el şi vor crede în Isus. El fusese foarte conştiincios în opoziţia sa faţă de Hristos şi urmaşii Lui, iar atunci când a fost oprit şi convins de păcatul său, şi-a părăsit îndată căile rele şi a mărturisit credinţa lui Isus. Credea acum pe deplin că prietenii şi foştii lui asociaţi se vor convinge şi ei de greşeala lor şi li se vor alătura credincioşilor când vor auzi împrejurările convertirii lui minunate şi vor vedea cât se schimbase, din fariseul mândru care-i persecuta şi-i dădea la moarte pe cei care credeau în Isus ca Fiul lui Dumnezeu.

Pavel a încercat să se alăture fraţilor lui, ucenicii, dar mare i-au fost întristarea şi dezamăgirea când a aflat că nu voiau să-l primească între ei, ca pe unul de-ai lor. Ei îşi aminteau persecuţiile din trecut şi-l suspectau că joacă un rol, ca să-i înşele şi să-i nimicească. Într-adevăr auziseră de convertirea lui minunată, dar pentru că el se retrăsese apoi în Arabia şi ei nu mai auziseră nimic precis despre el, nu dădeau crezare zvonurilor despre marea lui schimbare.

Întâlnirea cu Petru şi Iacov

Barnaba, care contribuia generos cu banii lui la susţinerea cauzei Domnului Hristos şi la uşurarea nevoilor celor săraci, îl cunoscuse pe Pavel pe când acesta era împotriva credincioşilor. El şi-a reînnoit acea cunoştinţă, a ascultat mărturia lui Pavel cu privire la minunata lui convertire şi la experienţa lui de după aceea. L-a crezut pe deplin şi l-a primit pe Pavel, l-a luat de mână şi l-a condus [278] la apostoli. Le-a povestit experienţa pe care tocmai o auzise: că Domnul Isus îi apăruse personal lui Pavel pe drumul spre Damasc, că îi vorbise, că el şi-a recăpătat vederea ca răspuns la rugăciunile lui Anania şi că de atunci a susţinut în sinagogile acelei cetăţi că Isus era Fiul lui Dumnezeu.

Ucenicii n-au mai ezitat; ei nu puteau să I se opună lui Dumnezeu. Petru şi Iacov, care pe vremea aceea erau singurii apostoli în Ierusalim, i-au întins mâna dreaptă a părtăşiei aceluia care odinioară fusese prigonitorul nemilos al credinţei lor, iar Pavel a devenit tot atât de iubit şi de respectat pe cât fusese de temut şi de ocolit în trecut. Aici s-au întâlnit cele două figuri măreţe ale noii credinţe: Petru, unul din tovarăşii aleşi ai lui Hristos când era pe pământ şi Pavel, fariseul, care după înălţarea lui Isus L-a întâlnit faţă în faţă, a vorbit cu El şi L-a văzut şi în viziune atât pe El, cât şi natura lucrării Lui în cer.

Această primă întrevedere a avut mare însemnătate pentru amândoi apostolii, dar a fost de scurtă durată, deoarece Pavel era nerăbdător să plece la lucru pentru Maestrul lui. Curând, glasul care îl contrazisese atât de zelos pe Ştefan s-a auzit în aceeaşi sinagogă, declarând fără teamă că Isus era Fiul lui Dumnezeu, apărând aceeaşi cauză pentru care murise Ştefan. El şi-a relatat propria experienţă minunată şi, cu inima plină de o dorinţă arzătoare pentru fraţii şi foştii lui asociaţi, a prezentat dovezile din profeţie, cum făcuse şi Ştefan, că Domnul Isus care fusese răstignit era Fiul lui Dumnezeu.

Dar Pavel a socotit greşit spiritul fraţilor săi evrei. Aceeaşi furie care izbucnise împotriva lui Ştefan s-a abătut de data aceasta împotriva lui. El a văzut că trebuia să se despartă de fraţii lui şi întristarea i-a umplut inima. [279]

Bucuros şi-ar fi dat şi viaţa, dacă ei ar fi putut să fie astfel aduşi la cunoaşterea adevărului. Evreii au început să facă planuri ca să-i ia viaţa, iar ucenicii l-au îndemnat să părăsească Ierusalimul; dar el a întârziat, nedorind să plece şi fiind nerăbdător să mai lucreze puţin pentru fraţii săi evrei. Pavel participase activ la martirizarea lui Ştefan şi dorea foarte mult să şteargă această pată apărând cu îndrăzneală adevărul care îl costase viaţa pe Ştefan. I se părea o laşitate să fugă din Ierusalim.

Fuga din Ierusalim

În timp ce Pavel, înfruntând consecinţele unui asemenea pas, se ruga fierbinte lui Dumnezeu în templu, Mântuitorul i S-a arătat într-o viziune, spunând: „Grăbeşte-te, ieşi iute din Ierusalim, căci nu vor primi mărturisirea ta despre Mine.“ Chiar şi atunci a ezitat Pavel să părăsească Ierusalimul înainte de a-i convinge pe evreii încăpăţânaţi de adevărul credinţei lui. El gândea că, chiar dacă viaţa i-ar fi jertfită pentru adevăr, aceasta n-ar însemna nimic mai mult decât plata pentru cumplita vină ce şi-o imputa sieşi: moartea lui Ştefan. El a răspuns: „Doamne, ei ştiu că eu băgam în temniţă şi băteam prin sinagogi pe cei ce credeau în Tine: şi că atunci când se vărsa sângele lui Ştefan, martirul Tău, eram şi eu de faţă, îmi uneam încuviinţarea mea cu a celorlalţi şi păzeam hainele celor ce-l omorau.“ Replica pe care a primit-o, însă, a fost mai hotărâtă decât înainte: „Du-te, căci te voi trimite departe la neamuri.“

Când au auzit fraţii despre viziunea lui Pavel şi despre grija pe care i-o purta Dumnezeu, neliniştea lor pentru el a crescut, deoarece îşi dădeau seama că era cu adevărat un vas ales de Domnul pentru a duce adevărul la neamuri. Ei au grăbit fuga lui secretă [280] din Ierusalim, de frică să nu fie omorât de evrei. Plecarea lui Pavel a suspendat pentru un timp opoziţia violentă a evreilor, iar biserica a avut o perioadă de odihnă, timp în care mulţi au fost adăugaţi la numărul credincioşilor. [281]

Capitolul 39 — Lucrarea lui Petru

Petru, ca parte a lucrării lui, i-a vizitat pe sfinţii din Lida. Acolo l-a vindecat pe Enea, care zăcea în pat paralizat de opt ani de zile. „Petru i-a zis: «Enea, Isus Hristos te vindecă; scoală-te şi fă-ţi patul.» Şi Enea s-a sculat îndată. Toţi locuitorii din Lida şi din Sarona l-au văzut şi s-au întors la Domnul.“

Iope se afla în apropiere de Lida şi, la data aceea, Tabita, care în traducere înseamnă Dorca, a murit. Ea fusese urmaşă vrednică a lui Isus Hristos, iar viaţa îi fusese caracterizată de fapte bune şi milostenii pentru cei săraci şi întristaţi şi de zel pentru cauza adevărului. Moartea ei însemna o mare pierdere. Tânăra biserică nu se putea lipsi de eforturile sale nobile. Când au auzit credincioşii de vindecările minunate pe care le săvârşise Petru în Lida, au dorit foarte mult ca el să vină la Iope. Au fost trimişi soli care să solicite prezenţa lui acolo.

„Petru s-a sculat şi a plecat împreună cu ei. Când au sosit, l-au dus în odaia de sus. Toate văduvele l-au înconjurat plângând şi i-au arătat hainele şi cămăşile pe care le făcea Dorca pe când era cu ele.“ Petru i-a trimis afară pe prietenii care plângeau şi se văitau. A îngenuncheat şi s-a rugat cu râvnă lui Dumnezeu să-i redea viaţa [282] şi sănătatea trupului încremenit al Dorcăi, „apoi s-a întors spre trup şi a zis: «Tabita, scoală-te!» Ea a deschis ochii şi când a văzut pe Petru a stat în capul oaselor. El i-a dat mâna şi a ridicat-o în sus. A chemat îndată pe sfinţi şi pe văduve şi le-a pus-o înainte vie.“ Această măreaţă lucrare de a scula morţii la viaţă a fost mijlocul de convertire la credinţa lui Isus a multora în Iope.

Sutaşul

„În Cezarea era un om cu numele Corneliu, sutaş din ceata de ostaşi numită Italiana. Omul acesta era cucernic şi temător de Dumnezeu, împreună cu toată casa lui. El făcea multe milostenii norodului şi se ruga totdeauna lui Dumnezeu.“ Deşi era roman, Corneliu Îl cunoscuse pe adevăratul Dumnezeu şi renunţase la idolatrie. Era ascultător de voia lui Dumnezeu şi I se închina cu o inimă sinceră. El nu a intrase în legătură cu evreii, dar cunoştea şi asculta de Legea Morală. Nu fusese circumcis şi nici nu lua parte la aducerea jertfelor, de aceea evreii îl socoteau necurat. Cu toate acestea, el susţinea cauza evreilor prin donaţii generoase şi era peste tot cunoscut pentru milosteniile şi faptele sale bune. Viaţa lui cinstită i-a adus o reputaţie bună atât printre evrei, cât şi printre neamuri.

Corneliu nu înţelegea deplin credinţa în Hristos, deşi credea profeţiile şi aştepta venirea lui Mesia. Prin dragostea şi ascultarea lui de Dumnezeu, a fost adus aproape de El şi pregătit să-L primească pe Mântuitorul, când avea să i Se descopere. Condamnarea vine prin respingerea luminii date. Sutaşul era dintr-o familie nobilă şi deţinea o poziţie de mare încredere şi cinste, dar aceste împrejurări nu au avut tendinţa să-i submineze calităţile [283] nobile ale caracterului. Adevărata bunătate şi măreţie s-au unit ca să-l facă un bărbat de valoare morală. Influenţa lui era binefăcătoare pentru toţi cu care venea în contact.

El credea în singurul Dumnezeu, Creatorul cerului şi al pământului. Îl venera, Îi recunoştea autoritatea şi-I căuta sfatul în toate aspectele vieţii. Era credincios în datoriile căminului, ca şi în responsabilităţile lui oficiale, şi înălţase altarul lui Dumnezeu în familia sa. El nu îndrăznea să se aventureze în îndeplinirea planurilor sale şi să-şi care povara de răspunderi grele fără ajutorul lui Dumnezeu; de aceea, se ruga mult şi cu stăruinţă pentru acel ajutor. Toate lucrările lui purtau semnul credinţei, iar Dumnezeu a privit la curăţia faptelor şi la generozitatea lui şi S-a apropiat de el în cuvânt şi în Duh.

Îngerul îl vizitează pe Corneliu

În timp ce Corneliu se ruga, Dumnezeu a trimis la el un sol ceresc care i s-a adresat pe nume. Sutaşul s-a speriat, totuşi ştia că îngerul a fost trimis de Dumnezeu să-l instruiască şi a zis: „«Ce este, Doamne?» Şi îngerul i-a zis: «Rugăciunile şi milosteniile tale s-au suit înaintea lui Dumnezeu şi El Şi-a adus aminte de ele. Trimite acum pe nişte oameni la Iope şi cheamă pe Simon, zis şi Petru. El găzduieşte la un om numit Simon tăbăcarul, a cărui casă este lângă mare: acela îţi va spune ce trebuie să faci.»“

Din nou, Dumnezeu Şi-a arătat interesul pentru lucrarea Evangheliei şi pentru biserica Lui organizată. Nu îngerul Lui era cel care să-i spună lui Corneliu istoria crucii. Tot un om, supus ca şi el slăbiciunilor omeneşti, avea să-l instruiască în privinţa Mântuitorului răstignit, înviat şi înălţat. Mesagerul ceresc a fost trimis cu scopul special de a-l pune pe [284] Corneliu în legătură cu slujitorul lui Dumnezeu, care să-l înveţe cum putea să fie mântuit, el şi casa lui.

Corneliu a ascultat cu bucurie solia şi a trimis imediat oameni să-l caute pe Petru, potrivit cu sfaturile îngerului. Claritatea acestor instrucţiuni, în care era numită chiar şi ocupaţia bărbatului în casa căruia stătea Petru, dovedeşte că Cerul cunoaşte bine istoria şi ocupaţia oamenilor de la orice nivel al vieţii. Dumnezeu cunoaşte ocupaţia zilnică a truditorului umil, ca şi pe aceea a împăratului pe tronul său. Avariţia, cruzimea, crimele ascunse şi egoismul oamenilor Îi sunt cunoscute la fel de bine ca şi faptele lor bune, dragostea, generozitatea şi bunătatea lor. Nimic nu este ascuns de Dumnezeu.

Viziunea lui Petru

Imediat după această întrevedere cu Corneliu, îngerul s-a dus la Petru care, foarte obosit şi flămând după călătorie, se ruga pe acoperişul casei. Pe când se ruga i s-a arătat o viziune, „a văzut cerul deschis şi un vas ca o faţă de masă mare, legată cu cele patru colţuri, coborându-se şi aşezându-se jos pe pământ. În ea se aflau tot felul de dobitoace cu patru picioare şi târâtoare de pe pământ şi păsările cerului.

Şi un glas i-a zis: «Petre, scoală-te, taie şi mănâncă.» Petru a răspuns: «Nicidecum, Doamne, căci niciodată n-am mâncat ceva spurcat sau necurat.» Şi glasul i-a zis iarăşi a doua oară: «Ce a curăţit Dumnezeu să nu numeşti spurcat.» Lucrul acesta s-a făcut de trei ori şi îndată după aceea vasul a fost ridicat iarăşi la cer.“

Prin aceasta putem înţelege cum lucrează planul lui Dumnezeu pentru a pune în mişcare maşinăria prin care voia Lui să poată fi împlinită [285] pe pământ aşa cum este în cer. Petru încă nu le predicase neamurilor Evanghelia. Mulţi dintre ei ascultaseră cu interes adevărurile pe care le învăţa el, dar zidul de despărţire dintre ei, pe care moartea Domnului Hristos îl dărâmase, încă mai exista în mintea apostolilor, iar ei excludeau neamurile de la privilegiile Evangheliei. Evreii greci primiseră lucrarea apostolilor şi mulţi dintre ei răspunseseră acelor eforturi îmbrăţişând credinţa lui Isus, dar convertirea lui Corneliu avea să fie prima de importanţă printre neamuri.

Prin viziunea cu faţa de masă şi conţinutul ei, coborâte din cer, Petru avea să fie eliberat de prejudecăţile lui împotriva neamurilor şi avea să înţeleagă faptul că prin Hristos naţiunile păgâne erau făcute părtaşe la binecuvântările şi privilegiile evreilor şi trebuia aşadar să beneficieze de ele în mod egal. Unii au interpretat că această viziune semnifică faptul că Dumnezeu a îndepărtat interdicţia folosirii cărnii animalelor pe care le declarase necurate mai înainte; şi, de aceea, carnea de porc ar fi bună de mâncat. Aceasta este o interpretare foarte îngustă şi cu totul eronată, contrazisă clar în raportul biblic al viziunii şi al consecinţelor ei.

Viziunea despre tot felul de dobitoace pe care le conţinea faţa de masă şi din care i s-a poruncit lui Petru să taie şi să mănânce, fiind asigurat că ceea ce a curăţit Dumnezeu el n-ar trebui să numească spurcat sau necurat, a fost o simplă ilustraţie pentru a i se arăta adevărata poziţie a neamurilor; şi anume că, prin moartea Domnului Hristos, ele au fost făcute împreună moştenitoare cu Israelul lui Dumnezeu. Aceasta i-a transmis lui Petru atât mustrare, cât şi învăţătură. Până atunci, lucrarea lui se limitase în întregime la evrei. El privise neamurile ca fiind necurate şi excluse de la făgăduinţa lui [286] Dumnezeu. Mintea lui a fost acum condusă să priceapă că planul lui Dumnezeu cuprinde întreaga lume.

Chiar în timp ce Petru cugeta la viziune, aceasta i-a fost explicată. „Pe când Petru nu ştia ce să creadă despre înţelesul vedeniei pe care o avusese, iată că oamenii trimişi de Corneliu, întrebând de casa lui Simon, au stat la poartă şi au întrebat cu glas tare dacă Simon, zis şi Petru, găzduieşte acolo. Şi, pe când se gândea Petru la vedenia aceea, Duhul i-a zis: «Iată că te caută trei oameni; scoală-te, pogoară-te şi du-te cu ei fără şovăire, căci Eu i-am trimis.»“

Aceasta a fost o poruncă stânjenitoare pentru Petru, dar n-a îndrăznit să acţioneze potrivit cu propriile-i simţăminte, de aceea a coborât din camera lui şi i-a primit pe solii trimişi la el de Corneliu. Ei i-au comunicat apostolului însărcinarea lor neobişnuită şi, conform instrucţiunilor primite de la Dumnezeu, el a căzut imediat de acord să plece cu ei în dimineaţa următoare. În seara aceea i-a tratat în mod curtenitor, iar dimineaţa a pornit cu ei spre Cezarea, fiind însoţit de şase fraţi de-ai lui, care aveau să fie martori la tot ce avea să spună şi să facă el în timp ce vizita neamurile; deoarece Petru ştia că va fi tras la răspundere pentru o astfel de opoziţie directă faţă de credinţa şi învăţăturile iudaice.

Călătoria a durat aproape două zile şi Corneliu a avut fericitul privilegiu de a deschide uşa unui slujitor al Evangheliei care, potrivit cu asigurarea lui Dumnezeu, avea să-i înveţe pe el şi pe cei din casa lui cum puteau fi mântuiţi. În timp ce solii fuseseră plecaţi în misiunea lor, sutaşul a adunat cât de multe rude a reuşit, ca şi ele să poată învăţa adevărul. Când [287] a sosit Petru, o mare grupă se afla laolaltă, aşteptând cu nerăbdare să-i asculte cuvintele.

Vizita la Corneliu

Când Petru a intrat în casa lui Corneliu, acesta nu l-a salutat ca pe un musafir obişnuit, ci ca pe unul onorat de cer şi trimis la el de Dumnezeu. Este un obicei oriental de a face plecăciune înaintea unui prinţ sau altui demnitar înalt, iar pentru copii, de a se pleca înaintea părinţilor lor care sunt onoraţi cu poziţii de încredere. Corneliu, însă, plin de veneraţie pentru apostolul delegat de Dumnezeu, i-a căzut la picioare şi i s-a închinat. Petru s-a dat înapoi cu groază din faţa faptei sutaşului şi l-a ridicat în picioare spunând: „Scoală-te, şi eu sunt om!“ Apoi a început să converseze cu el într-un mod familiar, pentru a-i îndepărta sentimentul de teamă amestecat cu uimire şi respect exagerat, cu care îl privea sutaşul.

Dacă Petru ar fi fost învestit cu autoritatea şi poziţia pe care i-a acordat-o biserica romano-catolică, el ar fi încurajat mai degrabă veneraţia lui Corneliu, decât s-o împiedice. Aşa numiţii succesori ai lui Petru cer ca împăraţii să se plece la picioarele lor, dar Petru însuşi s-a considerat a fi doar un om supus greşelilor şi căderilor.

Petru a vorbit cu Corneliu şi cu cei adunaţi în casa lui cu privire la obiceiul evreilor: că se considera împotriva legii ca ei să aibă relaţii de prietenie cu neamurile, aceasta implicând profanare ceremonială. Acest lucru nu era interzis de Legea lui Dumnezeu, dar tradiţia oamenilor făcuse din el un obicei obligatoriu. Petru a zis: „Ştiţi că nu este îngăduit de lege unui evreu să se însoţească împreună cu unul de alt neam sau să vină la el, dar Dumnezeu mi-a arătat să nu numesc pe nici un om [288] spurcat sau necurat. De aceea am venit fără cârtire când m-aţi chemat; vă întreb dar, cu ce gând aţi trimis după mine?“

După aceea, Corneliu şi-a relatat experienţa şi cuvintele îngerului care i se arătase în viziune. În încheiere a spus: „«Am trimes îndată la tine şi bine ai făcut că ai venit. Acum dar, toţi suntem aici înaintea lui Dumnezeu, ca să ascultăm tot ce ţi-a poruncit Domnul să ne spui.» Atunci Petru a început să vorbească şi a zis: «În adevăr, văd că Dumnezeu nu este părtinitor, ci că în orice neam, cine se teme de El şi lucrează neprihănire este primit de El.»“ Deşi Dumnezeu îi favorizase pe evrei faţă de toate celelalte popoare, totuşi, dacă ei respingeau lumina şi nu trăiau în conformitate cu credinţa lor, nu erau mai înălţaţi în ochii Lui decât celelalte naţiuni. Aceia dintre neamuri care, ca şi Corneliu, se temeau de Dumnezeu şi lucrau neprihănire, trăind lumina pe care o aveau, erau priviţi cu bunăvoinţă de Dumnezeu, iar slujirea lor sinceră era primită.

Credinţa şi neprihănirea lui Corneliu însă, nu puteau fi desăvârşite fără o cunoaştere a lui Hristos; de aceea Dumnezeu i-a trimis acea lumină şi cunoaştere pentru dezvoltarea în continuare a caracterului lui neprihănit. Mulţi refuză să primească lumina pe care le-o trimite providenţa lui Dumnezeu şi, ca o scuză pentru că fac astfel, citează cuvintele spuse de Petru lui Corneliu şi prietenilor lui: „Ci că în orice neam, cine se teme de El şi lucrează neprihănire este primit de El.“ Ei susţin că nu contează ceea ce crede omul atâta timp cât faptele lui sunt bune. Este greşit; credinţa trebuie unită cu faptele. Oamenii trebuie să înainteze odată cu lumina care le este dată. Dacă Dumnezeu îi aduce în legătură cu slujitorii Lui care au primit un adevăr [289] nou, confirmat de Cuvântul lui Dumnezeu, ei ar trebui să primească acest adevăr cu bucurie. Adevărul merge înainte. Adevărul merge în sus. Pe de altă parte, aceia care pretind că doar credinţa lor îi va mântui se încred într-o funie de nisip, deoarece credinţa este întărită şi făcută desăvârşită numai prin fapte.

Neamurile primesc Duhul Sfânt

Petru L-a predicat pe Isus acelei grupe de ascultători atenţi: viaţa Sa, lucrarea, minunile, trădarea, răstignirea, învierea şi înălţarea Lui, precum şi lucrarea Sa în cer, ca Reprezentant şi Avocat al omului, de a pleda în favoarea păcătosului. În timp ce apostolul vorbea, inima i s-a înflăcărat de Spiritul adevărului lui Dumnezeu pe care-l prezenta oamenilor. Ascultătorii lui erau încântaţi de doctrina pe care o auzeau, întrucât inimile le fuseseră pregătite ca să primească adevărul. Apostolul a fost întrerupt de coborârea Duhului Sfânt, în acelaşi fel în care Se manifestase în ziua Cincizecimii. „Toţi credincioşii tăiaţi împrejur, care veniseră cu Petru, au rămas uimiţi când au văzut că darul Duhului Sfânt s-a vărsat şi peste neamuri. Căci îi auzeau vorbind în limbi şi mărturisind pe Dumnezeu. Atunci Petru a zis: «Se poate opri apa ca să nu fie botezaţi aceştia, care au primit Duhul Sfânt ca şi noi?» Şi a poruncit să fie botezaţi în Numele Domnului Isus Hristos. Atunci l-au rugat să mai rămână câteva zile la ei.“

Coborârea Duhului Sfânt peste neamuri nu era un echivalent pentru botez. Paşii necesari în convertire, în toate cazurile, sunt: credinţa, pocăinţa şi botezul. În felul acesta, adevărata biserică creştină este unită într-un singur Domn, o credinţă şi un botez. Diferitele temperamente sunt transformate de harul sfinţitor şi aceleaşi principii înnobilatoare conduc vieţile tuturor. Petru a cedat rugăminţilor celor credincioşi dintre neamuri [290] şi a rămas cu ei un timp, predicându-L pe Isus tuturor neamurilor de prin împrejurimi.

Când fraţii din Iudea au auzit că Petru le-a predicat neamurilor, s-a întâlnit cu ei şi a mâncat cu ei în casele lor, au fost foarte surprinşi şi jigniţi de asemenea acţiuni ciudate din partea lui. Ei se temeau că, dacă Petru mergea pe calea aceasta, care lor le părea încumetare, ea avea să-i contrazică propriile învăţături. De îndată ce Petru s-a întors, l-au întâmpinat cu critică severă, zicând: „Ai intrat în casă la nişte oameni netăiaţi împrejur şi ai mâncat cu ei.“

Viziunea Bisericii mărite

Atunci Petru le-a pus înainte, în mod sincer, întreaga situaţie. Le-a povestit experienţa cu privire la viziune şi le-a explicat că aceasta i-a atras atenţia să nu mai ţină la deosebirile ceremoniale ale circumciziunii, nici să nu mai privească neamurile ca fiind necurate, deoarece Dumnezeu nu face deosebire între persoane. Petru i-a informat despre porunca lui Dumnezeu de a merge la neamuri, despre sosirea solilor, despre călătoria lui la Cezarea şi întâlnirea cu Corneliu şi grupa strânsă în casa lui. Fraţii lui şi-au dat seama că el fusese precaut prin faptul că, deşi Dumnezeu i-a poruncit să meargă la casa unuia dintre neamuri, a luat cu el şase dintre ucenicii prezenţi atunci, ca martori a tot ceea ce el va spune sau va face acolo. Petru a povestit esenţa întrevederii sale cu Corneliu, în care acesta i-a istorisit despre viziunea lui, prin care fusese instruit să trimită soli la Iope să-l aducă pe Petru, ca să-i spună cuvinte prin care el şi casa lui să poată fi mântuiţi.

El a relatat evenimentele primei lui întâlniri cu neamurile, spunând: „Şi, cum am început să vorbesc, Duhul Sfânt s-a pogorât peste ei ca şi peste noi la început. [291]

Şi mi-am adus aminte de vorba Domnului cum a zis: «Ioan a botezat cu apă, dar voi veţi fi botezaţi cu Duhul Sfânt.» Deci, dacă Dumnezeu le-a dat acelaşi dar ca şi nouă, care am crezut în Domnul Isus Hristos, cine eram eu să mă împotrivesc lui Dumnezeu?“

După ce au auzit acest raport, ucenicii au fost aduşi la tăcere, fiind convinşi că Petru lucrase pentru îndeplinirea planului lui Dumnezeu şi că vechile lor prejudecăţi şi exclusivismul lor trebuiau distruse complet de Evanghelia lui Hristos. „După ce au auzit aceste lucruri, s-au potolit, au slăvit pe Dumnezeu şi au zis: «Dumnezeu a dat deci şi neamurilor pocăinţă, ca să aibă viaţa.»“ [292]

Capitolul 40 — Petru eliberat din închisoare

Irod era un pretins prozelit al credinţei iudaice şi, în aparenţă, foarte zelos în a păstrarea ceremoniilor legii. El guverna Iudea şi era supus împăratului roman Claudius; mai era şi tetrarh al Galileii. Irod era nerăbdător să intre în graţiile evreilor, sperând să-şi asigure în felul acesta poziţia şi onorurile. De aceea, a continuat să îndeplinească dorinţele evreilor, persecutând biserica lui Hristos. Şi-a început lucrarea jefuindu-i pe credincioşi de casele şi bunurile lor; apoi a început să-i închidă pe conducători. L-a prins pe Iacov, l-a aruncat în închisoare şi a trimis un călău ca să-l ucidă cu sabia, la fel cum făcuse celălalt Irod cu profetul Ioan. Văzând că faptele lui plăceau evreilor, el a devenit apoi şi mai îndrăzneţ şi l-a închis pe Petru. Aceste cruzimi erau săvârşite în timpul ocaziei sacre a Paştelui.

Poporul a primit cu bucurie fapta lui Irod, de a-l ucide pe Iacov, deşi unii au fost nemulţumiţi de felul tainic în care fusese îndeplinită aceasta, susţinând că o execuţie publică ar fi avut un efect mai puternic de a-i intimida pe toţi credincioşii şi simpatizanţii. De aceea, Irod l-a ţinut pe Petru sub arest, cu scopul de a-i satisface pe evrei [293] printr-un spectacol public al morţii sale. Dar i s-a sugerat că n-ar fi o cale sigură să-l scoată afară pe bătrânul apostol pentru execuţie, în faţa tuturor oamenilor adunaţi la Ierusalim pentru Paşte. Se temeau că persoana lui venerabilă le-ar putea stârni mila şi respectul; şi se mai temeau ca nu cumva el să facă unul din acele apeluri pline de putere care adesea îi treziseră pe oameni să investigheze viaţa şi caracterul lui Isus Hristos şi pe care, cu toate şiretlicurile lor, nu erau în stare să le contrazică. Evreii presimţeau că, în cazul acesta, oamenii vor cere eliberarea lui Petru din mâna împăratului.

În timp ce execuţia lui Petru a fost amânată, sub diferite pretexte, până după Paşte, biserica lui Hristos a avut timp pentru cercetare profundă a inimii şi pentru rugăciuni fierbinţi. Cereri stăruitoare erau amestecate cu lacrimi şi post. Ei s-au rugat fără încetare pentru Petru; simţeau că lucrarea creştină nu se putea lipsi de el şi că ajunseseră la un punct în care, fără ajutorul special al lui Dumnezeu, biserica lui Hristos s-ar stinge.

Ziua execuţiei lui Petru a fost în sfârşit stabilită, dar rugăciunile credincioşilor continuau să se înalţe spre cer. În timp ce toată energia şi mila le erau angajate în apeluri fierbinţi, îngerii lui Dumnezeu îl păzeau pe apostolul închis. Nevoia cea mai mare a omului este ocazia lui Dumnezeu. Petru a fost aşezat între doi soldaţi şi legat cu lanţuri de câte un braţ al fiecăruia din ei. Prin urmare nu putea să se mişte fără ca ei să ştie. Porţile închisorii au fost bine închise şi o gardă puternică a fost pusă înaintea lor. Astfel a fost tăiată orice şansă de scăpare sau fugă, prin mijloace omeneşti.

Apostolul nu era intimidat de situaţia lui. De la reabilitarea lui, în urma lepădării de Hristos, [294] înfruntase primejdia fără şovăială şi manifestase un curaj şi o cutezanţă nobilă în predicarea Mântuitorului răstignit, înviat şi înălţat. El credea că sosise timpul să-şi dea viaţa de dragul lui Hristos.

În noaptea dinaintea zilei stabilite pentru execuţie, Petru, legat cu lanţuri, dormea între cei doi soldaţi, ca de obicei. Irod, amintindu-şi de fuga lui Petru şi Ioan din temniţa în care fuseseră închişi din cauza credinţei, a dublat măsurile de precauţie cu această ocazie. Pentru a fi mai vigilenţi, soldaţii de gardă au fost făcuţi răspunzători pentru păzirea sigură a arestatului. El era legat, aşa cum s-a descris, într-o celulă de piatră masivă ale cărei uşi erau întărite şi zăvorâte. Şaisprezece oameni au fost însărcinaţi să păzească această celulă, făcând de gardă câte patru şi schimbându-se la intervale regulate. Dar lacătele, gratiile şi garda romană, care îi tăiau prizonierului orice posibilitate de ajutor omenesc, nu aveau decât să facă şi mai deplin triumful lui Dumnezeu în eliberarea lui Petru din închisoare. Irod îşi ridica mâna împotriva Atotputerniciei şi avea să fie umilit şi înfrânt cu desăvârşire în atentatul lui la viaţa slujitorului lui Dumnezeu.

Eliberat de un înger

În această ultimă noapte înainte de execuţia lui, un înger puternic trimis de cer, a coborât să-L scape pe Petru. Porţile cele tari, care-l ţineau închis pe sfântul lui Dumnezeu, se deschid fără ajutorul vreunei mâini omeneşti. Îngerul Celui Prea Înalt intră, iar ele se închid din nou fără zgomot în urma lui. El intră în celula săpată în piatră şi îl găseşte pe Petru dormind somnul binecuvântat şi plin de pace al nevinovăţiei şi încrederii totale în Dumnezeu, în timp ce se află legat între două gărzi puternice. [295]

Lumina care-l înconjoară pe înger luminează închisoarea, dar nu-l trezeşte pe apostol. El are odihna care înviorează şi reface şi care vine dintr-o conştiinţă împăcată.

Petru nu se trezeşte decât atunci când simte atingerea mâinii îngerului şi-i aude glasul spunând: „Scoală-te, iute!“ El vede celula, care niciodată nu fusese binecuvântată de o rază de soare, luminată de lumina cerului şi un înger plin de slavă stând înaintea lui. Petru ascultă în mod mecanic de vocea îngerului. Când îşi ridică mâinile, vede că lanţurile i-au fost rupte. Din nou se aude glasul îngerului: „Încinge-te şi leagă-ţi încălţămintele.“

Petru se supune iarăşi mecanic, ţinându-şi privirea uluită aţintită asupra acestui vizitator ceresc, crezând că visează sau că se află în viziune. Soldaţii înarmaţi sunt nemişcaţi, ca nişte statui de marmură, în timp ce îngerul porunceşte: „Îmbracă-te cu haina şi vino după mine.“ Apoi fiinţa cerească se îndreaptă spre uşă, iar Petru, de obicei vorbăreţ, îl urmează mut de uimire. Păşesc peste gărzile nemişcate şi ajung la uşa încuiată cu bare şi lacăte grele, care se deschide singură şi se închide repede la loc. În acest timp, gărzile dinăuntru, precum şi cele de afară, stau nemişcate la posturile lor.

Ei ajung la a doua uşă, care este păzită la fel, în interior şi în exterior. Aceasta se deschide la fel ca şi prima, fără a-i scârţâi balamalele sau a-i zăngăni zăvoarele de fier. După ce ies, uşa se închide la fel, fără nici un sunet. Trec şi de a treia poartă în acelaşi chip şi, în sfârşit, se află afară, în stradă. Nu este rostit nici un cuvânt; nu se aude nici un zgomot de paşi; îngerul alunecă uşor înainte, înconjurat de o lumină orbitoare, iar Petru îşi urmează vrăjit eliberatorul, crezându-se în vis. Ei străbat astfel o uliţă după alta, [296] apoi, misiunea îngerului fiind îndeplinită, acesta dispare dintr-o dată.

După ce lumina cerească s-a stins, Petru a rămas în întuneric dens. Acesta părea să se risipească treptat, pe măsură ce ochii lui se obişnuiau cu el. Aflându-se singur pe uliţa liniştită, cu aerul rece al nopţii peste fruntea lui, Petru a realizat că ceea ce i se întâmplase nu fusese un vis sau o viziune. Era liber, într-o parte cunoscută a cetăţii; recunoştea locul, pe care îl frecventase adesea şi pe unde se aştepta să treacă pentru ultima oară în acea dimineaţă în drum spre locul execuţiei. A încercat să recapituleze evenimentele ultimelor câteva minute. Şi-a amintit că adormise legat între doi soldaţi, cu sandalele şi haina scoase. S-a verificat şi a văzut că era îmbrăcat şi încins.

Încheieturile mâinilor, umflate din cauza fierului nemilos, erau fără cătuşe, iar Petru şi-a dat seama că libertatea lui nu era o iluzie, ci o realitate binecuvântată. În dimineaţa aceea ar fi urmat să fie condus să moară, dar iată că un înger îl salvase din închisoare şi de la moarte. „Când şi-a venit Petru în fire, a zis: «Acum văd cu adevărat că Domnul a trimis pe îngerul Său şi m-a scăpat din mâna lui Irod şi de la tot ce aştepta poporul iudeu.»“

Răspunsul la rugăciune

Apostolul s-a dus drept la casa unde erau adunaţi pentru rugăciune fraţii lui; i-a găsit angajaţi în rugăciune stăruitoare pentru el în acel moment. „A bătut la uşa care dădea în pridvor; şi o slujnică numită Roda a venit să vadă cine e. A cunoscut glasul lui Petru şi, de bucurie, în loc să deschidă, a alergat înăuntru să dea de veste că Petru stă înaintea porţii. [297]

«Eşti nebună!» i-au zis ei. Dar ea stăruia şi spunea că el este. Ei, dimpotrivă, ziceau: «Este îngerul lui.» Petru însă bătea mereu. Au deschis şi au rămas încremeniţi când l-au văzut. Petru le-a făcut semn cu mâna să tacă, le-a istorisit cum îl scosese Domnul din temniţă şi a zis: «Spuneţi lucrul acesta lui Iacov şi fraţilor.» Apoi a ieşit şi s-a dus într-alt loc.“

Inimile credincioşilor care postiseră şi se rugaseră s-au umplut de bucurie şi de laudă că Dumnezeu le-a auzit rugăciunile şi le-a răspuns, eliberându-l pe Petru din mâna lui Irod. În dimineaţa aceea, lumea s-a strâns ca să vadă execuţia apostolului. Irod a trimis ofiţeri ca să-l aducă pe Petru din închisoare, cu o mare etalare de arme şi gărzi, pentru a fi sigur că nu scapă, pentru a-i intimida pe simpatizanţi şi pentru a face paradă de puterea lui. Au găsit gărzile de la uşa temniţei, lacătele şi barele rezistente şi solide, gărzile dinăuntru, lanţurile prinse de încheieturile mâinilor celor doi soldaţi; dar prizonierul nu mai era.

Răsplata lui Irod

Când a primit raportul celor întâmplate, Irod a fost exasperat şi i-a acuzat pe paznicii închisorii de neloialitate. Prin urmare, ei au fost daţi la moarte pentru crima neconfirmată de a fi dormit în post. În acelaşi timp, Irod ştia că pe Petru nu-l salvase nici o putere omenească, dar era hotărât să nu recunoască faptul că o putere divină era la lucru ca să-i zădărnicească planurile josnice. El n-a vrut să se umilească astfel, ci a pornit cu îndrăzneală să-l sfideze pe Dumnezeu. [298]

Nu la mult timp după eliberarea lui Petru din închisoare, Irod a plecat din Iudea la Cezarea, unde a şi rămas să locuiască. Acolo a ţinut o mare sărbătoare, destinată să stârnească admiraţia şi aplauzele poporului. S-au adunat iubitori de plăceri din toate părţile, au mâncat mult şi au băut mult vin. Irod şi-a făcut o apariţie splendidă înaintea poporului. Era îmbrăcat într-un veşmânt strălucitor de aur şi argint, în ale cărui falduri se reflectau razele soarelui, orbind ochii privitorilor. Cu mare pompă şi ceremonie el a stat în faţa oamenilor şi le-a adresat un discurs meşteşugit.

Felul maiestuos în care a apărut, precum şi puterea limbajului său bine ales, au avut o influenţă puternică asupra mulţimii. Simţurile le erau deja pervertite din cauza ospăţului şi vinului. Ei erau orbiţi de podoabele sclipitoare şi vrăjiţi de purtarea grandioasă şi de cuvintele sale iscusite; înnebuniţi de entuziasm, l-au inundat cu adulaţii şi l-au proclamat zeu, declarând că omul muritor nu putea să arate astfel sau să stăpânească o asemenea uimitoare elocinţă a limbajului. Apoi, au declarat că îl respectaseră întotdeauna ca pe un conducător, dar de atunci înainte i se vor închina ca unui zeu.

Irod ştia că nu merita nici una din aceste laude şi omagii, dar n-a mustrat idolatria poporului, ci a acceptat-o ca fiindu-i datorată. Când a auzit înălţându-se strigătul: „Glas de Dumnezeu, nu de om!“, faţa i s-a luminat de mândrie satisfăcută. Aceleaşi glasuri, care slăveau acum un păcătos de rând, doar cu câţiva ani mai înainte înălţaseră strigătul turbat: La o parte cu Isus! Răstigneşte-L! Răstigneşte-L! Irod a primit cu mare plăcere flatarea şi omagiul şi inima îi sălta în triumf, când, deodată, o schimbare iute şi teribilă a avut loc cu el. Faţa i s-a făcut palidă [299] ca de mort şi deformată din cauza agoniei şi stropi mari de sudoare i-au ieşit prin pori. El a rămas o clipă ca ţintuit de durere şi groază; apoi, întorcându-şi faţa lividă înspre prietenii săi îngroziţi, a strigat în tonuri seci şi disperate: Acela pe care l-aţi înălţat ca zeu este lovit de moarte!

În chinuri grozave, Irod a fost dus de la locul petrecerii imorale, al veseliei, pompei şi etalării pe care acum sufletul său le detesta. Cu o clipă mai înainte, primise lauda şi închinarea acelei mari mulţimi, iar acum se simţea în mâinile unui Conducător mai puternic decât el. A fost cuprins de remuşcare; şi-a amintit de porunca lui nemiloasă de a-l omorî pe Iacov cel nevinovat; şi-a amintit de prigonirea necruţătoare a urmaşilor lui Hristos şi de planul său de a-l da la moarte pe apostolul Petru, pe care Dumnezeu l-a eliberat din mâna lui; şi-a amintit cum, în furia lui, din cauză că fusese înjosit şi dezamăgit, s-a răzbunat în mod necugetat pe păzitorii închisorii şi i-a executat fără milă. Prigonitorul neîndurător simţea că avea de a face cu Dumnezeu, Cel care îl scăpase pe apostol de la moarte. Nu găsea nici o uşurare pentru durerea fizică sau pentru chinul sufletesc şi nici nu aştepta vreuna. Irod cunoştea Legea lui Dumnezeu care spune: „Să nu ai alţi dumnezei afară de Mine“ şi ştia că, acceptând închinarea poporului, umpluse măsura nelegiuirii şi îşi atrăsese asupră-şi mânia îndreptăţită a lui Dumnezeu.

Acelaşi înger care venise din curţile regeşti ale cerului pentru a-l salva pe Petru de sub puterea persecutorului său a fost mesagerul mâniei şi judecăţii pentru Irod. Îngerul l-a atins pe Petru ca să-l trezească din somn; dar, pe împăratul cel rău l-a lovit cu o atingere diferită, [300] aducând asupra lui o boală fatală. Dumnezeu a turnat dispreţ peste mândria lui Irod, iar trupul lui, care şi-l etalase, împodobit cu veşminte strălucitoare, în faţa privirilor admiratoare ale poporului, a fost mâncat de viermi şi a putrezit în timp ce încă trăia. Irod a murit în mari chinuri sufleteşti şi trupeşti, sub judecata lui Dumnezeu.

Această demonstrare a judecăţii divine a avut o puternică influenţă asupra poporului. În timp ce apostolul Domnului Hristos fusese scăpat în chip minunat de la închisoare şi moarte, prigonitorul lui a fost lovit de blestemul lui Dumnezeu. Vestea s-a dus în toate ţinuturile şi a fost mijlocul de a-i conduce pe mulţi să creadă în Hristos. [301]

Capitolul 41 — În regiunile din jur

Apostolii şi ucenicii, care au părăsit Ierusalimul în timpul persecuţiei crude ce a făcut ravagii acolo în urma morţii de martir a lui Ştefan, L-au predicat pe Hristos în cetăţile din jur, limitându-şi lucrarea la evrei şi la evreii greci. „Mâna Domnului era cu ei şi un mare număr a crezut şi s-a întors la Domnul.“ Fapte 11:21.

Când au auzit vestea bună, credincioşii din Ierusalim s-au bucurat; iar Barnaba, „un om bun, plin de Duhul Sfânt şi de credinţă, “ a fost trimis în Antiohia, capitala Siriei, pentru a ajuta biserica de acolo. El a lucrat acolo cu un mare succes. Când lucrarea a crescut, a solicitat şi a obţinut ajutorul lui Pavel. Cei doi ucenici au lucrat împreună în cetatea aceea, un an de zile, învăţându-i pe oameni şi adăugând la numărul bisericii lui Hristos.

Antiohia avea o populaţie numeroasă, compusă atât din evrei, cât şi din neamuri; locul era ca o staţiune pentru iubitorii de tihnă şi de plăcere, datorită condiţiilor sănătoase ale aşezării sale, a peisajului frumos, precum şi datorită bogăţiei, culturii şi rafinamentului acumulate acolo. Comerţul său întins l-a făcut un loc de mare importanţă, în care se găseau oameni de toate naţionalităţile. Prin urmare, era o cetate a luxului şi viciului. Pedeapsa lui Dumnezeu a căzut până la urmă asupra Antiohiei, din cauza răutăţii locuitorilor ei. [302]

Aici a fost locul în care ucenicii au fost numiţi pentru prima oară creştini. Li s-a dat acest nume deoarece Hristos era subiectul principal al predicării, învăţăturii şi conversaţiei lor. Fără încetare, povesteau întâmplări din viaţa Lui din timpul când ucenicii fuseseră binecuvântaţi de compania Lui. Ei zăboveau mereu asupra învăţăturilor Sale, asupra minunilor de vindecare a bolnavilor, de scoatere a demonilor şi de înviere a morţilor. Cu buze tremurânde şi cu ochi înlăcrimaţi, vorbeau despre agonia Lui în grădină, despre trădarea, judecarea şi executarea Lui, despre răbdarea şi umilinţa cu care îndurase insulta şi tortura vrăjmaşilor Săi şi despre mila dumnezeiască cu care S-a rugat pentru aceia care L-au persecutat. Învierea Domnului Isus, înălţarea şi lucrarea Lui în cer ca Mijlocitor pentru omul căzut erau pentru ei subiecte pline de bucurie. Păgânii puteau foarte bine să le dea numele de creştini, deoarece ei Îl predicau pe Hristos şi-şi adresau rugăciunile lui Dumnezeu, prin El.

În cetatea dens populată a Antiohiei, Pavel a găsit un câmp de lucru excelent, în care învăţătura lui cea mare, asociată cu înţelepciunea şi zelul lui, a exercitat o influenţă puternică asupra locuitorilor şi vizitatorilor acelei cetăţi a culturii.

În acest timp, lucrarea apostolilor era centrată la Ierusalim, unde veneau să se închine la templu evrei de toate limbile şi din toate ţările, în timpul sărbătorilor stabilite. Cu aceste ocazii, apostolii Îl predicau pe Hristos cu un curaj neabătut, deşi ştiau că, făcând aşa, vieţile le erau mereu în primejdie. Mulţi au fost convertiţi la noua credinţă. Aceştia, risipiţi apoi la casele lor din diferite părţi ale ţării, au împrăştiat seminţele adevărului în toate popoarele şi în toate clasele societăţii.

Petru, Iacov şi Ioan credeau că Dumnezeu [303] îi numise să-L predice pe Domnul Hristos printre concetăţenii lor, acasă. Pavel, însă, şi-a primit însărcinarea de la Dumnezeu, în timp ce se ruga în templu, şi câmpul său misionar i-a fost prezentat cu o claritate remarcabilă. Ca să-l pregătească pentru lucrarea lui importantă şi întinsă, Dumnezeu l-a adus pe Pavel într-o strânsă legătură cu El şi a prezentat vederii sale fermecate, licăriri ale frumuseţii şi slavei cerului.

Hirotonirea lui Pavel şi Barnaba

Dumnezeu le-a vorbit profeţilor şi învăţătorilor evlavioşi ai bisericii din Antiohia. „Pe când slujeau Domnului şi posteau, Duhul Sfânt a zis: «Puneţi-Mi deoparte pe Barnaba şi pe Saul pentru lucrarea la care i-am chemat.»“ Fapte 13, 2. Prin urmare, aceşti apostoli au fost dedicaţi lui Dumnezeu în modul cel mai solemn, prin post şi rugăciune şi prin punerea mâinilor; şi au fost trimişi la câmpul lor, să lucreze printre neamuri.

Atât Pavel cât şi Barnaba lucraseră ca slujitori ai lui Hristos, iar Dumnezeu binecuvântase din abundenţă eforturile lor, dar nici unul din ei nu mai fusese hirotonit înainte în slujba Evangheliei, în mod oficial, prin rugăciune şi punerea mâinilor. Ei erau acum autorizaţi de biserică nu numai să înveţe adevărul, dar să şi boteze şi să organizeze biserici, fiind investiţi cu autoritate ecleziastică deplină. Aceasta era o epocă importantă pentru biserică. Deşi zidul de despărţire dintre evrei şi neamuri fusese dărâmat prin moartea Domnului Hristos, lăsând neamurile să intre în privilegiile depline ale Evangheliei, vălul de pe ochii multor credincioşi evrei încă nu fusese dat la o parte, iar ei nu puteau discerne clar până la capăt ceea ce fusese abolit de Fiul lui Dumnezeu. Lucrarea trebuia acum dusă printre neamuri cu vigoare, [304] iar rezultatul trebuia să fie întărirea bisericii printr-o mare recoltă de suflete.

În această lucrare specială, apostolii aveau să fie expuşi suspiciunii, prejudecăţii şi geloziei. Ca o consecinţă naturală a îndepărtării lor de exclusivismul evreilor, învăţătura şi vederile aveau să le fie expuse acuzaţiei de erezie; iar acreditarea lor ca slujitori ai Evangheliei avea să fie pusă sub semnul întrebării de mulţi credincioşi evrei zeloşi. Dumnezeu a prevăzut toate aceste dificultăţi prin care vor trece slujitorii Lui şi, în providenţa Lui înţeleaptă, a făcut ca ei să fie învestiţi cu autoritate incontestabilă din partea bisericii stabilite a lui Dumnezeu, ca lucrarea lor să fie mai pe sus de orice acuzaţie.

Mai târziu, s-a făcut abuz de hirotonirea prin punerea mâinilor; i s-a ataşat o importanţă nejustificată, ca şi când asupra celor care primeau această hirotonire ar fi venit dintr-o dată o putere, care să-i califice imediat pentru orice fel şi pentru toate felurile de lucrări de slujire, ca şi când ar exista vreun merit în actul punerii mâinilor. În istoria acestor doi apostoli avem doar un simplu raport al punerii mâinilor şi al legăturii acestui fapt cu lucrarea lor. Atât Pavel cât şi Barnaba îşi primiseră deja însărcinarea de la Însuşi Dumnezeu, iar ceremonia punerii mâinilor nu a adăugat nici un har nou sau vreo calificare efectivă. Aceasta a fost doar punerea sigiliului bisericii pe lucrarea lui Dumnezeu — o formă recunoscută de a desemna pe cineva pentru o anumită slujbă.

Prima Conferinţă Generală

Unii evrei din Iudea au stârnit o consternare generală printre credincioşii dintre neamuri cu privire la circumcizie. Ei afirmau cu putere că nimeni nu poate fi mântuit fără să fie [305] tăiat împrejur şi să ţină întreaga lege ceremonială.

Aceasta era o chestiune importantă, care afecta biserica într-un grad foarte mare. Pavel şi Barnaba au întâmpinat-o cu promptitudine şi s-au opus prezentării acestui subiect neamurilor. Credincioşii evrei din Antiohia, care favorizau poziţia celor din Iudea, s-au opus lui Pavel şi Barnaba. Au rezultat multe discuţii şi lipsă de armonie în biserică, până când în final biserica din Antiohia, presimţind că între ei va avea loc o divizare dacă vor continua discuţiile pe această temă, a hotărât să trimită pe Pavel şi Barnaba împreună cu nişte bărbaţi cu răspundere din Antiohia la Ierusalim, ca să prezinte situaţia înaintea apostolilor şi prezbiterilor. Acolo, ei trebuiau să se întâlnească cu delegaţi din diferite biserici şi cu aceia care veneau pentru sărbătorile anuale care se apropiau. Între timp, toate controversele trebuiau să înceteze, până când bărbaţii cu răspundere ai bisericii aveau să ia o hotărâre finală. Această decizie trebuia atunci acceptată în mod universal de diferitele comunităţi din ţară.

Când au ajuns la Ierusalim, delegaţii din Antiohia au prezentat înaintea adunării bisericilor succesul care însoţise lucrarea lor şi confuzia rezultată din faptul că anumiţi farisei convertiţi afirmau că neamurile trebuie să fie circumcise şi să ţină legea lui Moise, pentru a fi mântuite.

Evreii se mândreau cu serviciile lor stabilite în mod divin şi au dedus că, odată ce Dumnezeu a precizat modul de închinare evreiesc, era imposibil ca El să autorizeze vreodată vreo schimbare în vreuna din indicaţiile legate de aceasta. Creştinătatea, au hotărât ei, trebuie să se adapteze la legile şi ceremoniile iudaice. Le era greu să înţeleagă pe deplin ce fusese desfiinţat prin moartea Domnului Hristos. [306]

Le era greu să priceapă că toate jertfele lor prefiguraseră moartea Fiului lui Dumnezeu, în care tipul s-a întâlnit cu antitipul, făcând ca toate ceremoniile şi jertfele religiei iudaice, hotărâte în chip divin, să nu mai aibă nici o valoare.

Pavel fusese mândru de stricteţea lui ca fariseu, dar, după ce Domnul Hristos i S-a descoperit în drum spre Damasc, în mintea lui s-a clarificat misiunea Mântuitorului, precum şi propria-i lucrare în convertirea neamurilor, şi a înţeles pe deplin diferenţa dintre credinţa vie şi formalismul mort. Pavel încă se pretindea un fiu al lui Avraam şi ţinea cele Zece Porunci în literă şi în spirit, cu tot atâta loialitate ca şi înainte de convertirea lui la creştinism. El ştia, însă, că ceremoniile tipice trebuiau, în curând, să înceteze cu totul, de vreme ce lucrurile spre care acestea arătaseră se împliniseră, iar lumina Evangheliei îşi revărsa slava peste religia iudaică, dând o semnificaţie nouă vechilor sale ritualuri.

Dovezile experienţei lui Corneliu

Privită din orice unghi, situaţia adusă astfel în atenţia comitetului părea să prezinte dificultăţi de neînvins. În realitate, însă, Duhul Sfânt deja rezolvase această problemă, de care depindea prosperitatea şi chiar existenţa bisericii creştine. Apostolilor li s-a dat har, înţelepciune şi judecată sfinţită pentru a hotărî răspunsul la chestiunea dezbătută.

Petru considera că Duhul Sfânt clarificase deja lucrurile, coborând cu putere egală atât asupra neamurilor netăiate împrejur, cât şi asupra evreilor tăiaţi împrejur. El a povestit din nou viziunea în care Dumnezeu îi prezentase o faţă de masă plină cu tot felul de dobitoace cu patru [307] picioare şi îi poruncise să taie şi să mănânce. Atunci când a refuzat, zicând că n-a mâncat niciodată nimic spurcat sau necurat, Dumnezeu i-a spus: „Să nu numeşti necurat ceea ce a curăţit Dumnezeu.“

Petru a zis: „Şi Dumnezeu, care cunoaşte inimile, a mărturisit pentru ei şi le-a dat Duhul Sfânt ca şi nouă. N-a făcut nici o deosebire între noi şi ei, întrucât le-a curăţit inimile prin credinţă. Acum dar, de ce ispitiţi pe Dumnezeu şi puneţi pe grumazul ucenicilor un jug, pe care nici părinţii noştri, nici noi nu l-am putut purta?“

Acest jug nu era Legea celor Zece Porunci, cum susţin cei care se opun cerinţelor ei obligatorii, ci Petru se referea la legea ceremoniilor, care a fost făcută nulă şi neavenită prin răstignirea lui Hristos. Această cuvântare a lui Petru a adus adunarea la punctul în care puteau să-i asculte cu înţelegere pe Petru şi Barnaba, care şi-au relatat experienţa în lucrarea printre neamuri.

Decizia

Iacov şi-a prezentat cu hotărâre mărturia că Dumnezeu a plănuit să aducă neamurile în biserică pentru a se bucura de toate privilegiile evreilor. Duhul Sfânt a găsit că este bine să nu impună legea ceremonială neamurilor convertite. După investigarea atentă a subiectului, apostolii şi bătrânii au văzut chestiunea în aceeaşi lumină şi au avut acelaşi gând ca şi Duhul lui Dumnezeu. Iacov a prezidat consiliul şi hotărârea lui finală a fost: „De aceea, eu sunt de părere să nu se pună greutăţi acelora dintre neamuri care se întorc la Dumnezeu.“

El a spus ca legea ceremonială şi în special circumcizia să nu fie impuse în nici un fel şi nici măcar recomandate [308] neamurilor. Iacov a căutat să-i impresioneze pe fraţii lui cu faptul că, întorcându-se la Dumnezeu de la idolatrie, neamurile făceau o mare schimbare în credinţa lor; şi că era nevoie de multă precauţie pentru a nu le tulbura mintea cu întrebări încurcate şi îndoielnice, pentru a nu fi descurajate în a-L urma pe Hristos.

Oricum, neamurile nu trebuiau să apuce nici o cale care ar fi venit în conflict cu vederile fraţilor lor evrei sau care ar fi creat în mintea acestora prejudecăţi împotriva lor. De aceea, apostolii şi bătrânii au căzut de acord să-i instruiască printr-o epistolă pe credincioşii dintre neamuri să se ferească de alimentele jertfite idolilor, de desfrânare, de animale sugrumate şi de sânge. Li s-a cerut să păzească poruncile şi să trăiască în sfinţenie. Au fost asiguraţi că oamenii care le impuseseră tăierea împrejur nu erau autorizaţi de apostoli să o facă.

Pavel şi Barnaba le-au fost recomandaţi ca bărbaţi care şi-au riscat viaţa pentru Domnul. Iuda şi Sila au fost trimişi împreună cu aceşti apostoli ca să le comunice neamurilor prin viu grai hotărârea consiliului. Cei patru slujitori ai lui Dumnezeu au fost trimişi în Antiohia cu epistola şi solia care au pus capăt întregii controverse, deoarece era glasul celei mai înalte autorităţi de pe pământ.

Consiliul care a hotărât acest caz era alcătuit din întemeietorii bisericilor creştine iudaice şi dintre neamuri. Erau prezenţi bătrâni din Ierusalim şi deputaţi din Antiohia, precum şi reprezentanţi ai bisericilor celor mai cu influenţă. Consiliul nu a pretins infailibilitatea hotărârilor sale, ci a acţionat după îndemnurile unei judecăţi iluminate şi cu demnitatea unei biserici stabilite prin voinţa divină. Ei au văzut că Însuşi Dumnezeu hotărâse acest lucru, binecuvântând [309] neamurile cu Duhul Sfânt, iar lor nu le rămânea decât să urmeze călăuzirea Duhului.

Nu a fost chemat întregul corp al creştinilor ca să voteze cu privire la problema în discuţie. Apostolii şi bătrânii — bărbaţi cu influenţă şi judecată — au formulat şi au emis hotărârea, care a fost acceptată îndeobşte de bisericile creştine. Oricum, nu toţi au fost satisfăcuţi de această hotărâre; exista o fracţiune de fraţi falşi care pretindeau că se angajează în lucrare pe răspunderea lor. Ei se complăceau în cârtiri şi găsire de greşeli, propunând planuri noi şi căutând să tragă în jos lucrarea bărbaţilor experimentaţi pe care îi hirotonise Dumnezeu ca să înveţe doctrina lui Hristos. Biserica a avut de la început astfel de obstacole şi le va avea până la încheierea timpului. [310]

Capitolul 42 — Anii de lucrare ai lui Pavel

Pavel era un lucrător neobosit. El a călătorit mereu din loc în loc, uneori prin regiuni neospitaliere, uneori pe apă, prin furtuni. Dar nu a lăsat să-l împiedice nimic de la înfăptuirea lucrării lui. Era slujitorul lui Dumnezeu şi trebuia să îndeplinească voia Sa. Prin viu grai şi prin scris a dus o solie care, de atunci, a adus mereu ajutor şi tărie bisericii lui Dumnezeu. Nouă, celor care trăim la încheierea istoriei acestui pământ, solia lui ne vorbeşte clar despre pericolele care vor ameninţa biserica şi despre doctrinele false pe care le va avea de întâmpinat poporul lui Dumnezeu.

Pavel a mers din ţară în ţară şi din oraş în oraş, predicându-L pe Hristos şi înfiinţând biserici. Oriunde putea găsi ascultători, se străduia să contracareze rătăcirile şi să întoarcă picioarele bărbaţilor şi femeilor pe calea dreptăţii. În orice loc, cei care, prin truda lui, erau conduşi să-L primească pe Hristos, erau organizaţi în biserici, indiferent cât de puţini erau la număr. Pavel nu uita bisericile pe care le întemeia în felul acesta. Oricât de mică ar fi fost o biserică, ea era obiectul grijii şi interesului său.

Chemarea lui Pavel îi solicita diferite feluri de servicii: să lucreze cu mâinile lui pentru a-şi câştiga existenţa, să înfiinţeze biserici, să scrie bisericilor deja fondate. Totuşi, în mijlocul acestor lucrări [311] variate, el declara: „Fac un singur lucru.“ (Filipeni 3, 13.) În întreaga sa lucrare, avea înainte o singură ţintă neclintită: să fie credincios Domnului Hristos, care i Se descoperise atunci când el Îi hulea Numele şi folosea orice mijloc îi stătea în putere ca să-i facă şi pe alţii să-L hulească. Marele şi singurul scop al vieţii lui a fost de a-L sluji şi a-L onora pe Acela al cărui Nume Îl dispreţuise cândva. Unica lui dorinţă era de a câştiga suflete la Mântuitorul. Evreii şi neamurile puteau să i se opună şi să-l prigonească, dar nimic nu-l putea abate de la ţelul lui.

Pavel îşi recapitulează experienţa

Scriindu-le filipenilor, Pavel îşi descrie experienţa de dinainte şi de după convertire. „Dacă altul crede că se poate încrede în lucrurile pământeşti, eu şi mai mult; eu, care sunt tăiat împrejur a opta zi, din neamul lui Israel, din seminţia lui Beniamin, evreu din evrei; în ce priveşte legea, fariseu; în ce priveşte râvna, prigonitor al bisericii; cu privire la neprihănirea pe care o dă legea, fără prihană.“ Filipeni 3, 4-6.

Mărturia lui după convertire a fost:

„Ba încă, şi acum privesc toate aceste lucruri ca o pierdere, faţă de preţul nespus de mare al cunoaşterii lui Hristos Isus, Domnul meu. Pentru El am pierdut toate şi le socotesc ca un gunoi, ca să câştig pe Hristos şi să fiu găsit în El, nu având o neprihănire a mea, pe care mi-o dă legea, ci aceea care se capătă prin credinţa în Hristos, neprihănirea pe care o dă Dumnezeu, prin credinţă.“ Filipeni 3, 8.9.

Neprihănirea pe care înainte o credea atât de preţioasă acum nu mai avea nici o valoare în ochii lui. Dorinţa sufletului lui era: „Şi să-L cunosc pe El şi puterea învierii Lui şi părtăşia suferinţelor Lui, şi să mă fac asemenea cu moartea Lui; [312] ca să ajung cu orice chip, dacă voi putea, la învierea din morţi. Nu că am şi câştigat premiul sau că am şi ajuns desăvârşit; dar alerg înainte căutând să-l apuc, întrucât şi eu am fost apucat de Hristos Isus. Fraţilor, eu nu cred că l-am apucat încă; dar fac un singur lucru: uitând ce este în urma mea şi aruncându-mă spre ce este înainte, alerg spre ţintă, pentru premiul chemării cereşti a lui Dumnezeu, în Hristos Isus.“ Filipeni 3, 10-14.

Un lucrător care se adaptează

Priviţi-l pe Pavel în temniţa din Filipi unde, în ciuda durerii care-i chinuia trupul, cântecul său de laudă sparge tăcerea nopţii. După ce cutremurul a deschis uşile închisorii, glasul său este iarăşi auzit, în cuvinte de voioşie pentru temnicerul păgân: „Să nu-ţi faci nici un rău, căci noi suntem toţi aici.“ Fiecare om era la locul lui, reţinut de prezenţa unui tovarăş de temniţă. Temnicerul, convins de realitatea acelei credinţe care îl susţine pe Pavel, întreabă despre calea mântuirii şi, împreună cu toată casa lui, se uneşte cu grupa persecutată a ucenicilor lui Hristos.

Priviţi-l pe Pavel la Atena, înaintea sfatului Areopagu-lui, întâmpinând ştiinţa cu ştiinţă, logica cu logică şi filozofia cu filozofie. Observaţi cum, cu tactul născut din dragostea divină, el arată către Iehova ca fiind „Dumnezeul necunoscut“ căruia I se închinau fără să ştie ascultătorii lui; folosindu-se de cuvintele unui poet de-al lor, Pavel Îl descrie ca Tată ai cărui copii sunt ei. În acea epocă a castelor sociale, când drepturile omului erau total nerecunoscute, ascultaţi-l cum prezintă marele adevăr al frăţiei omeneşti, declarând că Dumnezeu doreşte „ca toţi oamenii, ieşiţi dintr-unul singur, să locuiască pe toată faţa pământului.“ Apoi [313] arată cum modul în care îi trataseră Dumnezeu pe oameni este străbătut, ca de un fir de aur, de planurile Sale pline de har şi îndurare. El „le-a aşezat anumite vremi şi a pus anumite hotare locuinţei lor, ca ei să caute pe Dumnezeu şi să se silească să-L găsească bâjbâind, măcar că nu este departe de fiecare din noi.“

Ascultaţi-l pe Pavel în sala de judecată a lui Festus, când împăratul Agripa, convins de adevărul Evangheliei, exclamă: „Aproape m-ai convins să fiu creştin.“ Pavel răspunde cu politeţe prietenoasă, arătând spre lanţurile sale: „Să dea Dumnezeu ca nu numai tu, ci şi toţi cei ce mă ascultă astăzi să fiţi aşa cum sunt şi eu, afară de lanţurile acestea.“

Şi-a petrecut viaţa aşa cum o descrie în propriile-i cuvinte: „Deseori am fost în călătorii, în primejdii pe râuri, în primejdii din partea tâlharilor, în primejdii din partea celor din neamul meu, în primejdii din partea păgânilor, în primejdii în cetăţi, în primejdii în pustie, în primejdii pe mare, în primejdii între fraţii falşi; în osteneli şi necazuri, în priveghiuri adesea, în foame şi sete, în posturi adesea, în frig şi în lipsă de îmbrăcăminte.“ 2 Corinteni 11, 26.27.

„Când suntem ocărâţi, “ spunea Pavel, „binecuvântăm; când suntem prigoniţi, răbdăm; când suntem vorbiţi de rău, ne rugăm“; „ca nişte întristaţi şi totdeauna suntem veseli; ca nişte săraci şi totuşi îmbogăţim pe mulţi; ca neavând nimic şi totuşi stăpânind toate lucrurile.“ 1 Corinteni 4, 12.13; 2 Corinteni 6, 10.

Slujire în lanţuri

Deşi Pavel a fost închis pentru o lungă perioadă de timp, Domnul Şi-a împlinit prin el lucrarea Sa deosebită. Lanţurile lui aveau să fie mijlocul de a răspândi cunoaşterea lui Hristos şi de a slăvi în felul acesta pe Dumnezeu. Când a fost trimis din cetate în cetate pentru judecată, [314] mărturia lui cu privire la Isus şi evenimentele interesante ale convertirii sale au fost relatate înaintea împăraţilor şi guvernatorilor, ca ei să poată fi lăsaţi fără scuză cu privire la Isus. Mii au crezut în El şi s-au bucurat în Numele Lui.

Am văzut că planul special al lui Dumnezeu a fost îndeplinit în călătoria lui Pavel pe mare; El a plănuit ca echipajul vasului să fie martor la puterea lui Dumnezeu, prin Pavel, ca şi păgânii să poată auzi Numele lui Isus şi, astfel, mulţi să poată fi convertiţi prin învăţăturile lui Pavel şi văzând minunile pe care le făcea. Împăraţii şi guvernatorii au fost încântaţi de logica lui. Când Pavel, plin de zel şi de puterea Duhului Sfânt, Îl predica pe Isus şi le relata evenimentele interesante ale experienţei lui, aceştia se convingeau că Isus era Fiul lui Dumnezeu. [315]

Capitolul 43 — Martirajul lui Pavel şi Petru

Apostolii Pavel şi Petru au fost despărţiţi pentru mulţi ani de zile datorită lucrării lor. În timp ce Petru a trudit în special pentru evrei, lucrarea lui Pavel a fost să ducă Evanghelia la neamuri. În providenţa lui Dumnezeu, însă, amândoi aveau să dea mărturie pentru Hristos în metropolele lumii, în a căror ţărână aveau să-şi verse amândoi sângele ca o sămânţă care avea să dea o bogată recoltă de sfinţi şi martiri.

Cam în timpul celei de-a doua arestări a lui Pavel, Petru a fost şi el prins şi aruncat în temniţă. El se făcuse neplăcut autorităţilor în special prin zelul şi succesul lui în expunerea înşelătoriilor şi în stricarea planurilor lui Simon Magul, vrăjitorul care l-a urmărit la Roma pentru a se opune şi a împiedica lucrarea Evangheliei. Nero credea în magie şi-l patrona pe Simon. De aceea el s-a mâniat teribil pe apostolul şi s-a hotărât să poruncească arestarea lui.

Pica ce i-o purta împăratul lui Pavel a atins punctul culminant datorită faptului că unii membri ai familiei imperiale şi alte persoane distinse s-au convertit la creştinism în timpul primei sale întemniţări. Din această cauză, i-a făcut a doua întemniţare mult mai severă decât prima, fără să-i mai dea ocazia de a predica Evanghelia; Nero a hotărât să-i scurteze viaţa lui Pavel imediat ce ar fi găsit un pretext [316] plauzibil pentru a o face. Nero a fost atât de impresionat de puterea cuvintelor apostolului cu ocazia ultimului său proces, încât a amânat sentinţa cazului, fără să-l achite sau să-l condamne. Dar sentinţa a fost doar amânată. Nu la mult timp, s-a pronunţat hotărârea care l-a trimis pe Pavel într-un mormânt de martir. Fiind cetăţean roman, el n-a putut fi supus torturii, de aceea a fost condamnat la moarte prin decapitare.

Petru, ca evreu şi străin, a fost condamnat la biciuire şi crucificare. În perspectiva acestei morţi înfricoşătoare, apostolul şi-a amintit de marele lui păcat, când Îl lepădase pe Domnul Isus în ceasul judecării Sale, şi singurul său gând a fost că el nu era vrednic de o cinste aşa de mare ca să moară în acelaşi fel ca şi Învăţătorul lui. Petru se pocăise în mod sincer de acel păcat şi fusese iertat de Domnul Hristos, aşa cum arată înalta însărcinare ce i-a fost încredinţată, de a paşte oile şi mieii turmei. El, însă, nu se putea ierta. Nici chiar gândul agoniei ultimelor clipe îngrozitoare nu i-au putut micşora amărăciunea întristării şi pocăinţei. Ca ultimă favoare, i-a rugat pe călăii săi să fie răstignit cu capul în jos. Cererea i-a fost îndeplinită şi în felul acesta a murit marele apostol Petru.

Ultima mărturie a lui Pavel

Pavel a fost dus la locul execuţiei în mod secret. Persecutorii, alarmaţi de proporţiile influenţei lui, se temeau că ar putea fi câştigaţi la creştinism noi convertiţi, chiar prin scena morţii lui. Prin urmare, doar câtorva spectatori li s-a îngăduit să fie prezenţi. Dar soldaţii înăspriţi numiţi să-l însoţească i-au ascultat cuvintele şi, uluiţi, l-au văzut voios şi chiar bucuros în aşteptarea unei asemenea morţi. Spiritul său de iertare faţă de ucigaşii lui şi încrederea sa neclintită în Hristos până la sfârşit s-au dovedit o mireasmă de viaţă spre [317] viaţă pentru unii dintre cei care au fost martori la moartea lui de martir. În scurt timp, mai mulţi L-au primit pe Mântuitorul pe care-L predica Pavel şi, neînfricaţi, şi-au sigilat credinţa cu sângele lor.

Până în cel din urmă ceas, viaţa lui Pavel a mărturisit adevărul cuvintelor sale din a doua epistolă către corinteni: „Căci Dumnezeu care a zis: «Să lumineze lumina din întuneric» ne-a luminat inimile, pentru ca să facem să strălucească lumina cunoştinţei slavei lui Dumnezeu pe faţa lui Isus Hristos. Comoara aceasta o purtăm în nişte vase de lut, pentru ca această putere nemaipomenită să fie de la Dumnezeu şi nu de la noi. Suntem încolţiţi în toate chipurile, dar nu la strâmtorare; în grea cumpănă, dar nu deznădăjduiţi; prigoniţi, dar nu părăsiţi; trântiţi jos, dar nu omorâţi. Purtăm întotdeauna cu noi, în trupul nostru, omorârea Domnului Isus, pentru ca şi viaţa Lui să se arate în trupul nostru.“ 2 Corinteni 4, 6-19. Puterea lui nu se afla în el însuşi, ci în prezenţa şi lucrarea Spiritului divin care îi umplea sufletul şi aducea orice gând în supunere faţă de voinţa lui Hristos. Faptul că propria-i viaţă era un exemplu al adevărului pe care îl proclama dădea putere de convingere atât predicării, cât şi purtării sale. Profetul spune: „Celui cu inima tare, Tu-i chezăşluieşti pacea; da, pacea, căci se încrede în Tine.“ Isaia 26, 3. Tocmai această pace cerească, exprimată prin înfăţişare, a fost cea care a câştigat multe suflete la Evanghelie.

Apostolul privea spre cele nevăzute, nu cu nesiguranţă sau cu frică, ci cu speranţă plină de bucurie şi cu aşteptare plină de dor. În timp ce stătea la locul execuţiei, el nu vedea sabia lucitoare a călăului sau pământul verde care avea să-i primească sângele curând; el privea în sus, prin cerul albastru şi calm al acelei zile de vară, spre tronul Celui Veşnic. Cuvintele lui erau: O, Doamne, Tu eşti mângâierea şi partea mea. Când te voi îmbrăţişa? Când Te [318] voi privi cu ochii mei, neacoperiţi de vălul întunecat?

În timpul vieţii sale pământeşti, Pavel a purtat cu el chiar atmosfera cerului. Toţi care s-au întovărăşit cu el simţeau influenţa legăturii lui cu Hristos şi a tovărăşiei îngerilor. Aici stă puterea adevărului. Influenţa nestudiată şi inconştientă a unei vieţi sfinte este cea mai convingătoare predică ce se poate ţine în favoarea creştinismului. Argumentele, chiar când sunt incontestabile, pot provoca numai împotrivire; dar un exemplu evlavios are o putere căreia e imposibil să i se reziste cu totul.

În timp ce apostolul pierduse din vedere apropiata-i suferinţă, el simţea o grijă profundă pentru ucenicii pe care era gata să-i părăsească, lăsându-i să facă faţă prejudecăţilor, urii şi prigoanei. El a încercat să-i întărească şi să-i încurajeze pe cei câţiva creştini care l-au însoţit la locul execuţiei, repetându-le făgăduinţele nespus de preţioase făcute celor persecutaţi pentru neprihănire. El i-a asigurat că nimic nu va rămâne neîmplinit din tot ce a spus Domnul cu privire la cei încercaţi şi credincioşi ai Lui. Ei se vor ridica şi vor lumina; căci lumina Domnului va răsări peste ei. Îşi vor îmbrăca frumoasele lor veşminte când se va arăta slava Domnului. S-ar putea ca pentru scurtă vreme ei să treacă prin greutăţi, datorită multelor ispite, şi să fie lipsiţi de confortul pământesc; dar trebuie să-şi îmbărbăteze inimile spunând: Ştiu în cine am crezut. El poate să păstreze ce I-am încredinţat. Mustrarea Lui se va sfârşi, iar dimineaţa fericită a păcii şi ziua desăvârşită vor veni.

Căpetenia mântuirii noastre Şi-a pregătit slujitorul pentru ultima mare luptă. Răscumpărat prin jertfa lui Hristos, spălat de păcat în sângele Lui [319] şi îmbrăcat în neprihănirea Lui, Pavel are în el însuşi mărturia că sufletul lui este scump în ochii Mântuitorului său. Viaţa lui este ascunsă cu Hristos în Dumnezeu, iar el este convins că Acela care a biruit moartea poate să păstreze ceea ce I s-a încredinţat. Cu mintea, el apucă făgăduinţa Mântuitorului: „Eu îl voi învia în ziua de apoi.“ Ioan 6, 40. Gândurile şi speranţele lui se îndreaptă către a doua venire a Domnului său; iar când sabia călăului coboară şi umbrele morţii se adună în jurul sufletului martirului, ultimul lui gând, la fel ca şi primul lui gând la marea deşteptare, este de a-L întâlni pe Dătătorul vieţii care îl va primi în bucuria celor binecuvântaţi.

Au trecut multe secole de când bătrânul Pavel şi-a vărsat sângele ca martor pentru Cuvântul lui Dumnezeu şi pentru mărturia lui Hristos. Nici o mână credincioasă nu a înregistrat pentru generaţiile următoare ultimele scene din viaţa acestui om sfânt; dar inspiraţia ne-a păstrat mărturia lui dinainte de moarte. Vocea lui a răsunat ca o trâmbiţă, prin veacuri, întărind cu propriu-i curaj mii de martori pentru Hristos şi trezind în mii de inimi lovite de întristare ecoul propriei sale bucurii triumfătoare: „Sunt gata acum să fiu turnat ca o jertfă de băutură şi clipa plecării mele este aproape. M-am luptat lupta cea bună, mi-am isprăvit alergarea, am păzit credinţa. De-acum mă aşteaptă cununa neprihănirii, pe care mi-o va da, în ziua aceea, Domnul, Judecătorul cel drept; şi nu numai mie, ci şi tuturor celor ce vor fi iubit venirea Lui.“ 2 Timotei 4, 6-8. [320]

Capitolul 44 — Marea apostazie

Când Domnul Isus le-a descoperit ucenicilor soarta Ierusalimului şi evenimentele revenirii Sale, El a prevestit şi experienţa poporului Său din momentul când avea să fie luat din mijlocul lui, până la revenirea Sa cu putere şi slavă, pentru a-l elibera. De pe muntele Măslinilor, Mântuitorul privea furtunile ce erau gata să cadă asupra bisericii apostolice şi, pătrunzând mai departe în viitor, ochiul Său desluşea uraganele cumplite şi pustiitoare ce aveau să sufle asupra urmaşilor Săi în zilele de întuneric şi persecuţie ce urmau să vină. În câteva enunţuri scurte cu o semnificaţie grozavă, El a prezis partea ce avea să fie hotărâtă bisericii lui Dumnezeu de către conducătorii acestei lumi. Urmaşii lui Hristos trebuie să meargă pe aceeaşi cărare a umilinţei, reproşului şi suferinţei, pe care a mers şi Maestrul lor. Vrăjmăşia ce a izbucnit împotriva Răscumpărătorului lumii se va manifesta împotriva tuturor acelora care vor crede în Numele Lui.

Istoria bisericii primare confirmă împlinirea cuvintelor Mântuitorului. Puterile pământului şi ale iadului s-au aşezat în linie de bătaie împotriva lui Hristos în persoana urmaşilor Săi. Păgânătatea a prevăzut că templele şi altarele îi vor fi date la o parte, dacă Evanghelia avea să triumfe; de aceea şi-a convocat forţele ca să distrugă creştinismul. Focurile persecuţiei s-au aprins. Creştinii au fost deposedaţi de bunuri şi alungaţi din casele lor. Au „dus o mare luptă de suferinţe.“ „Au suferit batjocuri, bătăi, lanţuri şi închisoare.“ Evrei 11, 36. [321]

Un mare număr şi-a pecetluit mărturia cu propriul sânge. Nobili şi sclavi, bogaţi şi săraci, învăţaţi şi ignoranţi erau deopotrivă omorâţi, fără milă.

Eforturile lui Satana de a distruge prin violenţă biserica lui Dumnezeu au fost zadarnice. Marea luptă în care şi-au dat viaţa ucenicii lui Isus nu a încetat când aceşti credincioşi purtători de stindard au căzut la posturile lor. Prin înfrângere, ei au biruit. Lucrătorii lui Dumnezeu au fost omorâţi, dar lucrarea mergea neabătut înainte. Evanghelia a continuat să se răspândească şi numărul susţinătorilor ei să crească. Ea a pătruns în regiuni inaccesibile chiar şi vulturilor Romei. Un creştin a spus protestând înaintea conducătorilor păgâni care făceau să înainteze persecuţia: Puteţi „să ne omorâţi, să ne torturaţi, să ne condamnaţi.... Nedreptatea voastră este dovada că suntem nevinovaţi.... Nici cruzimea... nu vă foloseşte la nimic.“ Dimpotrivă, era o invitaţie şi mai puternică de a-i aduce şi pe alţii la convingerea lor. „Noi ne înmulţim cu atât mai mult, cu cât ne cosiţi voi mai des; sângele creştinilor este o sămânţă.“

Mii au fost închişi şi omorâţi, dar alţii s-au ridicat să le ia locul. Cei martirizaţi pentru credinţa lor erau acceptaţi de Hristos şi socotiţi de El ca biruitori. Ei s-au luptat lupta cea bună şi vor primi o cunună de slavă când va veni Domnul Hristos. Suferinţele pe care le-au îndurat creştinii i-au apropiat mai mult pe unii de alţii şi de Mântuitorul lor. Exemplul vieţii şi mărturia dată prin moartea lor vorbeau mereu în favoarea adevărului şi, când era mai puţin de aşteptat, supuşii lui Satana părăseau slujirea lui şi se înrolau sub steagul lui Hristos. [322]

Compromisul cu păgânismul

Prin urmare, pentru a avea mai mult succes în lupta împotriva conducerii lui Dumnezeu, Satana a plănuit să-şi arboreze steagul în biserica creştină. Dacă îi putea amăgi şi conduce pe urmaşii lui Hristos să producă neplăcere lui Dumnezeu, atunci tăria, curajul şi statornicia lor ar fi slăbit, iar ei ar fi căzut uşor pradă.

Marele vrăjmaş urmărea acum să câştige prin viclenie ceea ce nu reuşise să obţină prin forţă. Persecuţia a încetat şi locul i-a fost luat de ademenirile periculoase ale prosperităţii materiale şi ale onorurilor lumeşti. Idolatrii au fost conduşi să primească o parte a credinţei creştine, în timp ce respingeau alte adevăruri esenţiale. Ei pretindeau că-L acceptă pe Isus ca Fiu al lui Dumnezeu şi cred în moartea şi învierea Lui, dar nu erau convinşi cu privire la păcat şi nu simţeau nevoia de pocăinţă sau de schimbare a inimii. Cu unele concesii din partea lor, au propus ca şi creştinii să facă unele concesii, ca toţi să se poată uni pe platforma credinţei în Hristos.

Abia acum se afla biserica într-o primejdie înfricoşătoare. Închisoarea, torturile, focul şi sabia erau binecuvântări în comparaţie cu aceasta. Unii creştini au stat neclintiţi, declarând că nu pot face nici un compromis. Alţii s-au gândit că, dacă ar renunţa la unele aspecte ale credinţei lor sau le-ar modifica şi s-ar uni cu cei care primiseră o parte a creştinismului, acesta ar putea fi mijlocul prin care ei să fie conduşi la convertirea deplină. Acesta a fost un timp de mare chin sufletesc pentru urmaşii credincioşi ai lui Hristos. Sub acoperirea unui pretins creştinism, Satana se strecura în biserică pentru a corupe credinţa şi a întoarce mintea oamenilor de la cuvântul adevărului.

În cele din urmă, cea mai mare parte a creştinilor a coborât standardul şi s-a format o uniune între creştinism şi păgânism. Închinătorii [323] la idoli, deşi se pretindeau convertiţi şi se uneau cu biserica, rămâneau totuşi ataşaţi de idolatrie, schimbând doar obiectele închinării lor cu chipuri ale lui Isus şi chiar ale Mariei şi ale sfinţilor. Aluatul stricat al idolatriei, introdus astfel în biserică, şi-a continuat lucrarea lui otrăvitoare. Învăţături nesănătoase, ritualuri superstiţioase şi ceremonii idolatre au fost încorporate în credinţa şi închinarea bisericii. Când urmaşii lui Hristos s-au unit cu idolatrii, religia creştină a decăzut, iar biserica şi-a pierdut puritatea şi puterea. Au fost totuşi unii creştini care nu au fost duşi în rătăcire de aceste înşelătorii. Ei au rămas credincioşi Autorului adevărului şi s-au închinat numai lui Dumnezeu.

Între cei ce se pretind urmaşi ai Domnului Hristos au existat întotdeauna două clase. În timp ce una din ele studiază viaţa Mântuitorului şi caută cu stăruinţă să-şi îndrepte defectele şi să se conformeze Modelului, cealaltă evită adevărurile simple şi practice care le demască greşelile. Chiar în starea ei cea mai bună, biserica nu a fost compusă în întregime din oameni cinstiţi, curaţi şi sinceri. Mântuitorul a învăţat că aceia care în mod voit se complac în păcat nu trebuie să fie primiţi în biserică; dar El S-a pus în legătură cu oameni care aveau defecte de caracter şi le-a oferit avantajele învăţăturilor şi exemplului Lui, ca ei să-şi poată vedea şi îndrepta greşelile.

Nu există, însă, nici o unire între Prinţul luminii şi prinţul întunericului şi nu poate exista nici o unire între urmaşii lor. Când au consimţit să se unească cu păgânii pe jumătate convertiţi, creştinii au pornit pe un drum ce se îndepărta din ce în ce mai mult de adevăr. Satana jubila că a reuşit să înşele un număr atât de mare de urmaşi ai lui Hristos. Apoi a pus mai deplin stăpânire pe ei şi i-a inspirat să-i persecute pe cei care [324] Îi rămâneau credincioşi lui Dumnezeu. Nimeni nu putea înţelege mai bine cum să se opună adevăratei credinţe creştine decât aceia care fuseseră odată apărătorii ei. Aceşti creştini apostaziaţi, împreună cu tovarăşii lor pe jumătate păgâni, şi-au îndreptat lupta împotriva trăsăturilor fundamentale ale învăţăturilor Domnului Hristos.

Aceia care voiau să fie credincioşi aveau de dus o luptă disperată pentru a rămâne neclintiţi împotriva înşelătoriilor şi urâciunilor deghizate în haine preoţeşti, introduse în biserică. Biblia nu a fost acceptată ca standard al credinţei. Doctrina libertăţii religioase a fost numită erezie, iar susţinătorii ei erau urâţi şi proscrişi.

Retragerea celor credincioşi

După o luptă lungă şi aspră, cei câţiva credincioşi s-au hotărât să rupă toate legăturile cu biserica apostată, dacă ea continua să refuze să se elibereze de falsuri şi de idolatrie. Ei au văzut că separarea era o necesitate absolută, dacă voiau să asculte de Cuvântul lui Dumnezeu. Nu îndrăzneau să tolereze greşeli fatale sufletelor lor şi să dea un exemplu ce ar fi primejduit credinţa copiilor lor şi a copiilor copiilor lor. Pentru a asigura pacea şi unitatea erau gata să facă orice concesie compatibilă cu credincioşia faţă de Dumnezeu; dar simţeau că pacea ar fi plătită prea scump, dacă preţul ar fi sacrificarea principiilor. Dacă unitatea putea fi asigurată numai prin compromiterea adevărului şi neprihănirii, atunci să existe deosebire şi chiar război. Ar fi spre binele bisericii şi al lumii ca principiile care impulsionau acele suflete statornice să reînvie în inima celor care se declară poporul lui Dumnezeu.

Apostolul Pavel spune că „toţi cei ce voiesc să trăiască cu evlavie în Hristos Isus vor fi prigoniţi.“ 2 Timotei 3, 12. Cum se face, însă că în mare măsură, [325] persecuţia pare că doarme? Singurul motiv este că biserica s-a conformat standardelor lumii, de aceea nu trezeşte nici o opoziţie. Religia zilelor noastre nu are caracterul curat şi sfânt ce caracteriza credinţa creştină din zilele Domnului Hristos şi ale apostolilor. Creştinismul pare să se bucure de aşa multă popularitate în lume numai şi numai datorită spiritului de compromis cu păcatul, datorită faptului că marile adevăruri ale Cuvântului lui Dumnezeu sunt privite cu atâta indiferenţă, din cauză că există atât de puţină evlavie vitală în biserică. Să reînvie credinţa şi puterea bisericii primare şi atunci va reînvia şi spiritul prigoanei, iar focurile persecuţiei se vor aprinde din nou. [326]

Capitolul 45 — Taina fărădelegii

În a doua lui epistolă către tesaloniceni, apostolul Pavel a prezis marea apostazie ce va avea ca rezultat instaurarea puterii papale. El spunea că ziua lui Hristos nu va veni „înainte ca să fi venit lepădarea de credinţă şi de a se descoperi omul fărădelegii, fiul pierzării, potrivnicul care se înalţă mai pe sus de tot ce se numeşte «Dumnezeu» sau de ce este vrednic de închinare. Aşa că se va aşeza în templul lui Dumnezeu, dându-se drept Dumnezeu.“ Apostolul îi avertizează mai departe pe fraţii lui că „taina fărădelegii a şi început să lucreze.“ 2 Tesaloniceni 2;3, 4, 7. Chiar la acea dată timpurie, el a văzut strecurându-se în biserică rătăciri ce urmau să pregătească o cale pentru dezvoltarea papalităţii.

Puţin câte puţin, mai întâi pe furiş şi în linişte, apoi din ce în ce mai pe faţă, pe măsură ce creştea în putere şi câştiga controlul asupra minţii oamenilor, taina fărădelegii şi-a continuat lucrarea înşelătoare şi blasfemiatoare. Aproape pe nesimţite, obiceiurile păgâne şi-au croit drum în biserica creştină. Spiritul de compromis şi de asemănare cu lumea a fost ţinut în frâu pentru un timp de persecuţiile crude îndurate de biserică din partea păgânilor. Dar, când persecuţia a încetat şi creştinismul a intrat în curţile şi palatele împăraţilor, biserica şi-a lăsat la o parte simplitatea umilă a lui Hristos şi a apostolilor pentru pompa şi mândria preoţilor şi [327] conducătorilor păgâni, iar cerinţele lui Dumnezeu au fost înlocuite cu teorii şi tradiţii omeneşti. Convertirea numai cu numele a lui Constantin, în prima parte a secolului al patrulea, a produs mare bucurie, iar lumea a intrat în biserică, îmbrăcată cu o formă de evlavie. Atunci corupţia a progresat rapid. Păgânismul, în aparenţă înfrânt, devenise biruitor. Spiritul lui stăpânea biserica. Învăţăturile, ceremoniile şi superstiţiile sale au fost integrate în credinţa şi închinarea aşa zişilor urmaşi ai lui Hristos.

Acest compromis între creştinism şi păgânism a avut ca rezultat dezvoltarea omului fărădelegii prezis în profeţie, ca împotrivindu-se şi înălţându-se mai pe sus de Dumnezeu. Acest sistem uriaş al religiei false este o capodoperă a puterii lui Satana, un monument al eforturilor sale de a se aşeza pe tron pentru a conduce lumea după voia lui.

Pentru a-şi asigura câştiguri şi onoruri lumeşti, biserica a fost condusă să caute favoarea şi sprijinul oamenilor de seamă ai pământului şi, respingându-L astfel pe Hristos, a fost determinată să se supună reprezentantului lui Satana — episcopul Romei.

Una din doctrinele principale ale catolicismului spune că papa este capul vizibil al bisericii universale a lui Hristos, învestit cu autoritate supremă asupra episcopilor şi pastorilor din toate părţile lumii. Mai mult decât atât, papa şi-a atribuit chiar titlurile Dumnezeirii.

Satana ştia foarte bine că Sfintele Scripturi îi vor face pe oameni în stare să-i discearnă înşelăciunile şi să reziste puterii lui. Pe temeiul acestui Cuvânt, chiar Mântuitorul lumii a rezistat atacurilor sale. La fiecare asalt, Domnul Hristos a prezentat scutul adevărului veşnic, spunând: „Stă scris.“ El s-a opus fiecărei sugestii a adversarului, cu înţelepciunea şi puterea Cuvântului. [328]

Pentru a-şi păstra influenţa asupra oamenilor şi a întări autoritatea uzurpatorului papal, Satana trebuie să ţină omenirea în ignoranţă în privinţa Scripturilor. Biblia L-ar înălţa pe Dumnezeu şi i-ar aşeza pe oamenii mărginiţi în adevărata lor poziţie; prin urmare, adevărurile ei sacre trebuie ascunse şi interzise. Această tactică a fost adoptată de biserica romană. Timp de sute de ani, circulaţia Bibliei a fost interzisă. Oamenii nu aveau voie s-o citească sau s-o aibă în casele lor, iar preoţi şi prelaţi lipsiţi de principii îi interpretau învăţăturile pentru a-şi susţine pretenţiile. În felul acesta, papa a ajuns să fie recunoscut aproape peste tot ca locţiitorul lui Dumnezeu pe pământ, dotat cu autoritate supremă asupra bisericii şi statului.

Vremurile şi Legea schimbate

Odată îndepărtată Biblia, descoperitoarea erorii, Satana a lucrat după voia lui. Profeţia declarase că papalitatea avea să se gândească „să schimbe timpurile şi Legea.“ Daniel 7, 25. Încercarea de a face acest lucru nu a întârziat mult. Închinarea la chipuri şi moaşte a fost introdusă în creştinism în mod treptat, cu scopul de a le oferi convertiţilor de la păgânism un înlocuitor pentru închinarea la idoli şi a înlesni astfel primirea creştinismului cu numele. În cele din urmă, decretul unui conciliu general a recunoscut oficial acest sistem al idolatriei papale. Ca să ducă până la capăt lucrarea profanatoare, Roma s-a încumetat să înlăture din Legea lui Dumnezeu porunca a doua, care interzice închinarea la chipuri, şi să împartă porunca a zecea în două, pentru a se păstra numărul.

Spiritul de compromis cu păgânismul a deschis calea ca dispreţul faţă de autoritatea cerului să meargă şi mai departe. Satana s-a atins şi de porunca a patra şi a încercat să dea la o parte Sabatul din vechime, pe care Dumnezeu îl binecuvântase şi îl sfinţise, iar în locul lui a înălţat sărbătoarea ţinută de păgâni ca [329] „venerabila zi a soarelui.“ Schimbarea aceasta n-a fost încercată pe faţă de la început. În primele secole, Sabatul adevărat a fost păzit de toţi creştinii. Ei erau geloşi pentru onoarea lui Dumnezeu şi, crezând că Legea Lui este de neschimbat, au păzit cu zel sfinţenia preceptelor ei. Cu mare subtilitate, însă, Satana a lucrat prin agenţii săi ca să-şi aducă scopul la îndeplinire. Pentru ca atenţia oamenilor să fie atrasă asupra duminicii, ea a fost făcută o sărbătoare în cinstea învierii lui Hristos. În această zi se ţineau servicii religioase; totuşi, era privită ca o zi de recreere, iar Sabatul era încă ţinut cu sfinţenie.

Constantin, pe când era încă păgân, a dat un decret poruncind ţinerea generală a duminicii ca sărbătoare publică, în tot Imperiul Roman. După convertire, el a rămas un susţinător credincios al duminicii şi a impus atunci şi edictul lui păgân în interesul noii sale credinţe. Cinstea arătată acestei zile, însă, nu era încă de ajuns pentru a-i împiedica pe creştini să privească adevăratul Sabat ca ziua sfântă a Domnului. Trebuia făcut încă un pas; sabatul fals trebuia înălţat la egalitate cu cel adevărat. La câţiva ani după decretul lui Constantin, episcopul Romei a conferit duminicii titlul de ziua Domnului. În felul acesta, oamenii au fost conduşi treptat să privească această zi ca având un grad de sfinţenie. Sabatul original era încă păstrat.

Arhiînşelătorul nu-şi terminase însă lucrarea. El era hotărât să adune întreaga lume creştină sub steagul lui şi să-şi exercite puterea prin locţiitorul său, semeţul pontif care se pretindea reprezentantul lui Hristos. Şi-a atins scopul prin păgâni numai pe jumătate convertiţi, prelaţi ambiţioşi şi feţe bisericeşti iubitoare de lume. Din când în când se ţineau sinoade grandioase, la care erau convocaţi demnitarii [330] bisericii din toată lumea. Aproape la fiecare sinod, Sabatul instituit de Dumnezeu era tot mai înjosit, în timp ce duminica era în aceeaşi măsură înălţată. Astfel, în cele din urmă, sărbătoarea păgână a ajuns să fie onorată ca o instituţie divină, în timp ce Sabatul biblic a fost declarat o reminiscenţă a iudaismului, iar păzitorii săi au fost anatemizaţi.

Marele apostat reuşise să se înalţe „mai presus de tot ce se numeşte «Dumnezeu», sau de ce este vrednic de închinare.“ 2 Tesaloniceni 2, 4. El a îndrăznit să schimbe singura poruncă a legii divine care îndreaptă omenirea spre Dumnezeul cel viu şi adevărat, fără posibilitate de confuzie. În porunca a patra Dumnezeu este descoperit ca fiind Creatorul cerului şi al pământului, deosebindu-se astfel de toţi dumnezeii falşi. Ziua a şaptea a fost sfinţită ca zi de odihnă pentru om, ca un memorial al lucrării de creaţiune. Ea a fost destinată să le amintească întotdeauna oamenilor că viul Dumnezeu este izvorul existenţei lor, precum şi obiectul reverenţei şi închinării lor. Satana se străduieşte să-i împiedice pe oameni să-I fie loiali lui Dumnezeu şi să asculte de legea Lui; prin urmare, el îşi îndreaptă eforturile în special împotriva poruncii care arată că Dumnezeu este Creatorul.

Protestanţii susţin acum cu insistenţă că învierea Domnului Hristos a făcut ca duminica să fie sabatul creştin. Lipsesc, însă, dovezile biblice. Nici Domnul Hristos, nici apostolii nu au dat acestei zile o asemenea onoare. Ţinerea duminicii ca instituţie creştină îşi are originea în acea „taină a fărădelegii“ care era la lucru chiar în zilele lui Pavel. Unde şi când a adoptat Domnul acest copil al papalităţii? Ce motiv bine întemeiat poate fi dat în favoarea unei schimbări despre care Scripturile nu au nimic de spus?

În secolul al şaselea, papalitatea şi-a întărit pe deplin poziţia. Scaunul puterii sale a fost stabilit în cetatea [331] împărătească, iar episcopul Romei a fost declarat capul întregii biserici. Păgânismul făcuse loc papalităţii. Balaurul i-a dat fiarei „puterea lui, scaunul lui de domnie şi o putere mare.“ Apocalipsa 13, 2. La această dată a început perioada celor 1260 de ani de asuprire papală prezisă în profeţiile lui Daniel şi Ioan. (Daniel 7, 25; Apocalipsa 13, 5-7.) Creştinii erau forţaţi să aleagă fie să renunţe la integritatea lor şi să accepte ceremoniile şi închinarea papală, fie să-şi distrugă viaţa în celulele temniţei sau să sufere moartea pe scaunul de tortură, arşi pe rug sau decapitaţi. Atunci s-au împlinit cuvintele Domnului Isus din Luca 21, 16.17: „Veţi fi daţi în mâinile lor până şi de părinţii, fraţii, rudele şi prietenii voştri; şi vor omorî pe mulţi dintre voi. Veţi fi urâţi de toţi din pricina Numelui Meu.“ Persecuţia s-a pornit împotriva celor credincioşi cu o furie mai mare decât oricând înainte, iar lumea a devenit un mare câmp de luptă. Timp de sute de ani biserica lui Hristos şi-a găsit refugiul în izolare şi obscuritate. Profetul Ioan spune în Apocalipsa 12, 6: „Femeia a fugit în pustie, într-un loc pregătit de Dumnezeu, ca să fie hrănită acolo o mie două sute şaizeci de zile.“

Evul întunecat

Ascensiunea la putere a bisericii romane a marcat începutul Evului întunecat. Pe măsură ce puterea ei creştea, întunericul se adâncea. Credinţa a fost transferată de la Hristos, adevărata temelie, asupra papei din Roma. În loc să se încreadă în Fiul lui Dumnezeu pentru iertarea păcatelor şi pentru salvarea veşnică, oamenii priveau la papa şi la preoţii şi prelaţii împuterniciţi de el. Oamenii erau învăţaţi că papa era mijlocitorul lor şi că nimeni nu putea să se apropie de Dumnezeu decât prin el, ba mai mult, că el ţinea [332] locul lui Dumnezeu pentru ei şi de aceea trebuia ascultat fără nici o rezervă. Orice abatere de la cerinţele lui era suficientă ca să aducă pedeapsa cea mai severă asupra trupurilor şi sufletelor celor vinovaţi.

Cugetul poporului a fost astfel întors de la Dumnezeu către oamenii căzuţi, greşiţi şi cruzi şi, mai mult decât atât, către însuşi prinţul întunericului, care-şi exercita puterea prin ei. Păcatul era deghizat într-o haină de sfinţenie. Când Scripturile sunt interzise şi omul ajunge să se privească pe sine ca suprem, trebuie să ne aşteptăm numai la înşelătorie, vicleşug şi fărădelege josnică. Prin înălţarea legilor şi tradiţiilor omeneşti s-a manifestat corupţia ce vine întotdeauna ca rezultat al lepădării Legii lui Dumnezeu.

Zile de primejdie

Acelea au fost zile de primejdie pentru biserica lui Hristos. Purtătorii credincioşi ai stindardului erau cu adevărat puţini. Deşi adevărul nu a fost lăsat fără martori, părea uneori că rătăcirea şi superstiţia vor birui pe deplin, iar adevărata religie va fi alungată de pe pământ. Evanghelia a fost pierdută din vedere, dar s-au înmulţit formele religiei, iar poporul a fost împovărat cu mari şi grele pretenţii.

Oamenii nu numai că erau învăţaţi să privească la papă ca la mijlocitorul lor, ci şi să se încreadă în faptele lor pentru ispăşirea păcatelor. Lungi pelerinaje, penitenţe, închinarea la moaşte, înălţarea de biserici, locaşuri sfinte şi altare, plătirea unor sume mari către biserică şi multe alte fapte asemănătoare erau poruncite pentru a potoli mânia lui Dumnezeu sau pentru a-I câştiga favoarea; ca şi când Dumnezeu ar fi fost ca oamenii, să se mânie pentru nimicuri sau să fie împăcat prin daruri şi acte de penitenţă!

Secolele următoare au cunoscut o creştere continuă a rătăcirilor în doctrinele emise de Roma. [333]

Chiar înainte de întemeierea papalităţii, se acordase atenţie învăţăturilor filozofilor păgâni, care au exercitat o influenţă în biserică. Mulţi dintre pretinşii convertiţi încă aderau la dogmele filozofiei lor păgâne şi nu numai că ei înşişi continuau să le studieze, dar le şi impuneau asupra altora ca un mijloc de a-şi extinde influenţa printre păgâni. Erori serioase au fost astfel introduse în credinţa creştină. Între ele se evidenţia credinţa în nemurirea naturală a omului şi conştienţa lui în moarte. Această doctrină a pus temelia pe care Roma a stabilit invocarea sfinţilor şi adorarea fecioarei Maria. Tot din aceasta a încolţit erezia chinului veşnic pentru cei nepocăiţi, care a fost inclusă de timpuriu în credinţa papală.

Atunci s-a pregătit calea şi pentru introducerea unei alte invenţii a păgânismului, pe care Roma a numit-o purgatoriu, folosind-o pentru a îngrozi mulţimile credule şi superstiţioase. Această erezie afirmă existenţa unui loc de tortură, în care sufletele celor care nu au meritat osânda veşnică trebuie să sufere pedeapsa pentru păcatele lor, fiind apoi admişi în cer, după ce au fost eliberaţi de necurăţie.

Era nevoie de încă o născocire ca Roma să poată profita de temerile şi viciile susţinătorilor săi. Aceasta a fost doctrina indulgenţelor. Tuturor celor care se înrolau în războaiele pontifului, pentru a-şi extinde stăpânirea pământească, pentru a-şi pedepsi duşmanii sau pentru a-i extermina pe cei care îndrăzneau să-i nege supremaţia spirituală, i se făgăduia iertarea deplină de păcatele trecute, prezente şi viitoare precum şi absolvirea de toate suferinţele şi pedepsele din purgatoriu. Oamenii mai erau învăţaţi că plătind bani la biserică se puteau elibera de păcat şi puteau [334] elibera şi sufletele prietenilor lor morţi condamnaţi să se chinuiască în flăcări. Prin astfel de mijloace şi-a umplut Roma vistieriile şi şi-a susţinut splendoarea, luxul şi viciul pretinşilor reprezentanţi ai Aceluia care nu avea unde să-şi plece capul.

Serviciul biblic al cinei Domnului a fost înlocuit de jertfa idolatră a liturghiei. Preoţii catolici au pretins că schimbă, prin ritualul lor lipsit de sens, pâinea şi vinul în sângele şi trupul real al Domnului Hristos. În încumetarea lor blasfemiatoare, ei au susţinut pe faţă că au puterea de a-L „crea pe Creatorul lor.“ Tuturor creştinilor li s-a cerut, sub pedeapsa cu moartea, să declare credinţă acestei erezii odioase care insultă cerul. Cei care refuzau erau predaţi flăcărilor.

Miezul zilei papalităţii a fost miezul nopţii morale a lumii. Sfintele Scripturi erau aproape necunoscute, nu numai poporului, ci şi preoţilor. Ca şi fariseii din vechime, conducătorii papali urau lumina ce le descoperea păcatele. Legea lui Dumnezeu, standardul neprihănirii, fiind îndepărtată, ei exercitau o putere nelimitată şi practicau viciul fără nici o reţinere. Înşelătoria, avariţia şi imoralitatea domneau. Oamenii nu se dădeau înapoi de la nici o crimă prin care ar fi putut obţine bogăţie sau o poziţie înaltă. Palatele papilor şi prelaţilor erau scena celor mai sălbatice orgii. Unii pontifi s-au făcut vinovaţi de crime atât de revoltătoare, încât conducătorii pământeşti au căutat să-i detroneze pe aceşti demnitari ai bisericii, ca fiind nişte monştri prea josnici pentru a fi toleraţi pe tron. Timp de secole, nu s-a realizat nici un progres în învăţământ, arte sau civilizaţie. O paralizie morală şi intelectuală lovise creştinătatea. [335]

Capitolul 46 — Primii reformatori

În mijlocul întunecimii ce s-a lăsat asupra pământului în timpul supremaţiei papale, lumina adevărului n-a putut fi stinsă în întregime. În fiecare secol au existat martori pentru Dumnezeu — bărbaţi care au nutrit credinţa în Domnul Hristos ca singurul mijlocitor între Dumnezeu şi om, care au privit Biblia ca singura regulă de viaţă şi care au sfinţit adevăratul Sabat. Posteritatea nu va şti niciodată cât le datorează lumea acestor bărbaţi. Au fost categorisiţi ca eretici, motivele le-au fost puse la îndoială, caracterele calomniate, scrierile interzise, interpretate greşit sau mutilate. Totuşi, ei au stat hotărâţi şi şi-au menţinut credinţa curată, secol după secol, ca o moştenire sacră pentru generaţiile următoare.

Războiul dus împotriva Bibliei a fost atât de crunt, încât uneori n-au mai rămas decât foarte puţine copii ale sale; dar Dumnezeu nu a îngăduit să fie cu totul distrus Cuvântul Lui. Adevărurile lui nu aveau să fie ascunse pentru totdeauna. Dumnezeu putea să descătuşeze cuvintele vieţii tot atât de uşor cum putea să deschidă uşile închisorii şi să descuie porţile de fier ca să-Şi elibereze slujitorii. În diferite ţări ale Europei, oamenii au fost mişcaţi de Duhul lui Dumnezeu să caute adevărul ca pe o comoară ascunsă. Îndrumaţi în mod providenţial către Sfintele Scripturi, ei studiau paginile sfinte cu un profund interes. Doreau să primească lumina cu orice preţ. Deşi nu vedeau clar toate lucrurile, au fost făcuţi în stare [336] să înţeleagă multe adevăruri care fuseseră îngropate timp îndelungat. Ca soli trimişi de cer, ei au mers înainte, rupând lanţurile rătăcirii şi superstiţiei şi chemându-i pe cei care fuseseră înrobiţi aşa de multă vreme să se ridice şi să-şi apere libertatea.

A venit timpul ca Scripturile să fie traduse şi date oamenilor din diferite ţări, în limba lor natală. Lumea trecuse de miezul nopţii ei. Orele de întuneric erau pe sfârşite şi în multe ţări au apărut dovezile apropierii zorilor.

Luceafărul de dimineaţă al Reformaţiunii

În secolul al paisprezecelea, în Anglia a răsărit „luceafărul de dimineaţă al Reformaţiunii.“ John Wycliffe a fost vestitorul reformei, nu numai pentru Anglia, ci şi pentru întreaga creştinătate. El a fost înaintaşul puritanilor; epoca lui a fost o oază în pustiu.

Domnul a găsit cu cale să încredinţeze lucrarea de reformă unuia a cărui capacitate intelectuală avea să confere caracter şi demnitate eforturilor sale. Aceasta a adus la tăcere glasul dispreţului şi i-a împiedicat pe duşmanii adevărului să-i discrediteze lucrarea, ridiculizându-i ignoranţa. După ce a dobândit învăţătura şcolilor, Wycliffe a început studiul Scripturilor. Aici a găsit ceea ce căutase zadarnic mai înainte. Aici a văzut Planul de Mântuire descoperit şi pe Domnul Hristos ca singurul Avocat al omului. A văzut că Roma părăsise căile Bibliei pentru tradiţiile omeneşti. El s-a predat în serviciul lui Hristos şi s-a hotărât să proclame adevărurile pe care le descoperise.

Cea mai mare lucrare a vieţii lui a fost traducerea Scripturilor în limba engleză. Aceasta a fost prima traducere engleză completă făcută vreodată. Arta tipăritului fiind încă necunoscută, copiile lucrării puteau fi multiplicate doar prin trudă înceată şi obositoare; totuşi lucrarea aceasta [337] a fost făcută, iar poporul englez a primit Biblia în propria-i limbă. Lumina Cuvântului lui Dumnezeu a început astfel să-şi reverse razele strălucitoare asupra întunericului. O mână divină pregătea calea pentru Marea Reformă.

Apelul la judecata omenească a trezit poporul din supunerea pasivă faţă de dogmele papale. Scripturile au fost primite favorabil de clasele înalte, care în acel timp erau singurele ce ştiau să citească. Wycliffe a învăţat doctrinele distincte ale protestantismului: mântuirea prin credinţa în Hristos şi infailibilitatea aparţinând numai Scripturilor. Mulţi preoţi i s-au alăturat, punând Biblia în circulaţie şi predicând Evanghelia; iar efectul acestei lucrări, precum şi al scrierilor lui Wycliffe, a fost atât de puternic, încât aproape jumătate din populaţia Angliei a primit noua credinţă. Împărăţia întunericului tremura.

Eforturile duşmanilor lui de a-i opri lucrarea şi de a-i lua viaţa n-au avut succes, iar el a murit în pace, la vârsta de şaizeci şi unu de ani, în timp ce slujea la altar.

Răspândirea Reformei

Prin scrierile lui Wycliffe, Ian Huss din Boemia a fost condus să renunţe la multe din rătăcirile catolicismului şi să înceapă lucrarea de reformă. Ca şi Wycliffe, Huss a fost un creştin nobil, un om învăţat, devotat cu statornicie adevărului. Faptul că el apela la Scripturi şi că denunţa cu îndrăzneală traiul scandalos şi imoral al preoţilor a trezit un interes larg şi mii de oameni au primit cu bucurie o credinţă mai curată. Aceasta a stârnit mânia papei, a prelaţilor, preoţilor şi călugărilor, iar Huss a fost somat să apară înaintea Conciliului de la Konstanz pentru a răspunde acuzaţiei de erezie. Împăratul german i-a dat un bilet de liberă trecere, [338] iar la sosirea în Konstanz a fost asigurat personal de către papă că nu i se va face nici o nedreptate.

După un proces lung, în care a susţinut adevărul, lui Huss i s-a cerut să aleagă fie să-şi retracteze doctrinele, fie să sufere moartea. El a ales soarta martirului şi, după ce şi-a văzut cărţile date flăcărilor, el însuşi a fost ars pe rug. În prezenţa adunării demnitarilor bisericii şi statului, slujitorul lui Dumnezeu a rostit un protest solemn şi cinstit împotriva ierarhiei papale. Execuţia lui, o violare fără ruşine a celor mai solemne promisiuni publice de protecţie, a expus lumii întregi cruzimea perfidă a Romei. Duşmanii adevărului, fără să ştie, făceau să înainteze cauza pe care căutau zadarnic s-o nimicească.

În ciuda furiei persecuţiei, după moartea lui Wycliffe a continuat protestul calm, pios, stăruitor şi răbdător împotriva coruperii credinţei creştine. Ca şi credincioşii din zilele apostolilor, mulţi şi-au sacrificat posesiunile pământeşti pentru cauza lui Hristos.

S-au făcut forturi intense pentru a întări şi a extinde puterea papalităţii, dar, în timp ce papii se pretindeau reprezentanţii lui Hristos, vieţile le erau atât de corupte încât dezgustau poporul. Cu ajutorul invenţiei tiparului, Scripturile au ajuns mai accesibile şi mulţi au fost conduşi să vadă că dogmele papale nu erau susţinute de Cuvântul lui Dumnezeu.

Când un martor al lui Hristos era forţat să lase torţa adevărului să cadă, un altul o lua din mâna lui şi, cu un curaj neînfricat, o ţinea sus. Lupta aceasta avea să ducă la emanciparea nu numai a indivizilor şi a bisericilor, ci şi a naţiunilor. Peste [339] prăpastia a o sută de ani, oamenii şi-au întins mâinile ca să le prindă pe ale lolarzilor din timpul lui Wycliffe. În Germania, Reforma a început cu Luther; Calvin a predicat evanghelia în Franţa, iar Zwingli în Elveţia. Lumea a fost trezită din somnul veacurilor, la sunetul cuvintelor magice „Libertate Religioasă“, care treceau dintr-o ţară în alta. [340]

Capitolul 47 — Luther şi marea reformă

În fruntea celor chemaţi să conducă biserica din întunericul papalităţii la lumina unei credinţe mai curate stă Martin Luther. Plin de zel, înflăcărat şi evlavios, necunoscând nici o altă frică decât frica de Dumnezeu şi nerecunoscând nici o altă temelie pentru credinţa creştină decât Sfintele Scripturi, Martin Luther a fost omul timpului său. Prin el, Dumnezeu a îndeplinit o lucrare mare pentru reformarea bisericii şi pentru iluminarea lumii.

Într-o zi, în timp ce examina cărţile din biblioteca universităţii, Luther a descoperit o Biblie în limba latină. El mai auzise înainte fragmente din Evanghelii şi epistole la serviciile divine şi credea că acestea erau întregul Cuvânt al lui Dumnezeu. Pentru prima dată vedea acum Biblia întreagă. Cu un amestec de uimire şi teamă întorcea paginile sacre; cu inima palpitând de emoţie, citea cuvintele vieţii, oprindu-se din când în când să exclame: „O, dacă Dumnezeu mi-ar da şi mie o astfel de carte!“ Îngerii cerului erau lângă el şi raze de lumină de la tronul lui Dumnezeu descopereau înţelegerii sale comorile adevărului. El se temuse întotdeauna să nu-L ofenseze pe Dumnezeu, dar acum, ca niciodată mai înainte, l-a luat în stăpânire convingerea profundă a condiţiei lui de păcătos. O dorinţă fierbinte de a fi eliberat de păcat şi de a găsi pacea [341] cu Dumnezeu l-a determinat până la urmă să intre într-o mănăstire şi să se dedice vieţii monastice.

Luther folosea pentru studiu orice clipă liberă, după îndeplinirea datoriilor zilnice, lipsindu-se de somn şi renunţând chiar şi la timpul petrecut cu mesele lui umile. Cea mai mare plăcere a lui era studiul Cuvântului lui Dumnezeu. El găsise o Biblie prinsă cu un lanţ de peretele mănăstirii şi se ducea adesea s-o citească.

Luther a fost hirotonit preot şi chemat de la mănăstire să predea ca profesor la universitatea din Wittenberg. Aici s-a ocupat de studiul Scripturilor în limbile originale. A început să predea Biblia, iar cartea Psalmilor, Evangheliile şi epistolele au fost deschise înţelegerii mulţimilor de ascultători încântaţi. El era tare în Scripturi şi harul lui Dumnezeu era asupra lui. Elocvenţa sa îi captiva pe ascultători. Claritatea şi puterea cu care prezenta adevărul îi convingea, iar râvna lui le atingea inimile.

Un conducător reformator

În providenţa lui Dumnezeu, Luther s-a hotărât să viziteze Roma. Papa promisese o indulgenţă tuturor celor care urcau pe genunchi aşa numita scară a lui Petru. Într-o zi, Luther îndeplinea acest lucru când, deodată, o voce ca de tunet a părut să-i spună: „Cel neprihănit va trăi prin credinţă!“ El a sărit în picioare cu ruşine şi groază şi a fugit de la locul nesocotinţei lui. Acel text nu şi-a pierdut niciodată puterea asupra sufletului său. De la data aceea, el a văzut mai clar decât oricând înainte aberaţia încrederii în faptele omeneşti pentru mântuire şi necesitatea unei credinţe statornice în meritele lui Hristos. I se deschiseseră ochii şi nu aveau să li se mai închidă faţă de înşelătoriile [342] satanice ale papalităţii. Când şi-a întors faţa de la Roma, el şi-a întors şi inima, iar de la data aceea separarea s-a adâncit până când el a rupt orice legătură cu biserica papală.

După ce s-a întors de la Roma, Luther a primit la universitatea din Wittenberg titlul de doctor în teologie. Avea acum libertatea să se dedice, ca niciodată mai înainte, Scripturii pe care o iubea. El se angajase solemn să studieze cu atenţie şi să predice cu fidelitate Cuvântul lui Dumnezeu în toate zilele vieţii lui şi nu spusele şi învăţăturile papilor. El nu mai era un simplu călugăr sau profesor, ci vestitorul autorizat al Bibliei. El a fost chemat ca păstor, să hrănească turma lui Dumnezeu care flămânzea şi înseta după adevăr. Luther a declarat cu hotărâre că nici o altă doctrină n-ar trebui primită de creştini decât cele întemeiate pe autoritatea Sfintelor Scripturi. Aceste cuvinte loveau chiar temelia supremaţiei papale. Ele conţineau principiile vitale ale Reformei.

Cu îndrăzneală, Luther şi-a început lucrarea ca un erou al adevărului. Glasul i se auzea la amvon într-o avertizare solemnă şi stăruitoare. El prezenta înaintea poporului caracterul ofensator al păcatului şi învăţa că este imposibil ca omul să-şi micşoreze vina sau să scape de pedeapsa ei prin faptele proprii. Nimic nu-l poate salva pe păcătos decât pocăinţa înaintea lui Dumnezeu şi credinţa în Hristos. Harul Domnului Hristos nu poate fi cumpărat; este un dar fără plată. Luther îi învăţa pe oameni să nu cumpere indulgenţe, ci să privească prin credinţă la Mântuitorul răstignit. El îşi relata propria experienţă dureroasă din vremea când încerca zadarnic să-şi asigure mântuirea prin umilire şi penitenţă şi îi asigura pe ascultătorii săi că a găsit pace şi bucurie doar luându-şi privirea de la sine şi crezând în Hristos. [343]

Învăţăturile lui Luther au atras atenţia minţilor gânditoare din întreaga Germanie. Din predicile şi scrierile sale ieşeau raze de lumină care trezeau şi iluminau mii de oameni. O credinţă vie lua locul formalismului mort în care fusese ţinută biserica un timp aşa de îndelungat. Zilnic, poporul îşi pierdea încrederea în superstiţiile catolicismului. Barierele prejudecăţilor erau date la o parte. Cuvântul lui Dumnezeu, prin care Luther încerca orice doctrină şi orice pretenţie, era ca o sabie cu două tăişuri, care-şi tăia drum spre inima oamenilor. Pretutindeni se deştepta dorinţa de progres spiritual. Pretutindeni exista o astfel de foame şi sete după neprihănire, cum nu mai fusese cunoscută timp de secole. Ochii oamenilor, aşa de multă vreme îndreptaţi spre rituri şi mijlocitori omeneşti, se întorceau acum cu pocăinţă şi credinţă către Domnul Hristos şi răstignirea Lui.

Scrierile şi învăţătura reformatorului au ajuns la toate popoarele creştinătăţii. Lucrarea s-a răspândit în Elveţia şi Olanda. Copii ale scrierilor sale şi-au croit drum spre Franţa şi Spania. În Anglia, învăţăturile lui au fost primite ca şi cuvântul vieţii. Adevărul a ajuns şi în Belgia şi Italia. Mii se deşteptau din amorţeala lor de moarte, la bucuria şi speranţa unei vieţi de credinţă.

Despărţirea lui Luther de Roma

Roma era pornită să-l distrugă pe Luther, dar apărarea lui era Dumnezeu. Învăţăturile lui se auzeau peste tot: în mănăstiri, în casele oamenilor, în castelele nobililor, în universităţi şi în palatele împăraţilor. Pretutindeni se ridicau bărbaţi nobili care să-i susţină eforturile.

Într-un apel către împăratul şi nobilimea Germaniei pentru reformarea creştinătăţii, [344] Luther scria cu privire la papă: „Este un lucru îngrozitor să-l vezi pe omul care se supranumeşte locţiitorul lui Hristos etalând o splendoare pe care n-o poate egala nici un împărat. Aceasta înseamnă a fi ca Isus cel sărac sau ca Petru cel umil? Se spune că el este domnul lumii! Hristos, însă, al cărui locţiitor se laudă că este, a spus: «Împărăţia Mea nu este din lumea aceasta.» Se poate ca stăpânirea unui locţiitor să se extindă dincolo de cea a superiorului lui?“

Iată ce le scria universităţilor: „Mă tem foarte mult că universităţile se vor dovedi a fi marile porţi ale iadului, dacă nu lucrează cu stăruinţă să explice Sfintele Scripturi şi să le întipărească în inima tinerilor. Nu sfătuiesc pe nimeni să-şi lase copilul acolo unde Scripturile nu domnesc în mod suprem. Orice instituţie în care oamenii nu se ocupă fără încetare de Cuvântul lui Dumnezeu devine coruptă.“

Acest apel a circulat repede prin toată Germania şi a exercitat o puternică influenţă asupra poporului. Întreaga naţiune s-a ridicat pentru a se aduna în jurul stindardului reformei. Oponenţii lui Luther, arzând de dorinţa răzbunării, l-au îndemnat pe papă să ia măsuri hotărâte împotriva lui. S-a dat un decret ca învăţăturile lui să fie condamnate imediat. Reformatorului şi partizanilor lui li s-au dat şaizeci de zile după care, dacă nu retractau, aveau să fie excomunicaţi.

Când bula papală a ajuns la Luther, el a spus: „O dispreţuiesc şi o atac ca nelegiuită şi falsă.... Hristos Însuşi este cel condamnat în ea.... Mă bucur că am de suportat astfel de rău pentru cea mai bună dintre cauze. Deja simt o libertate mai mare în inimă; pentru că ştiu în sfârşit că papa este anticrist şi că tronul lui este chiar tronul lui Satana.“

Dar cuvântul pontifului Romei încă avea putere. Închisoarea, tortura şi sabia erau arme puternice [345] pentru a impune supunerea. Totul părea să arate că lucrarea reformatorului se apropia de încheiere. Cei slabi şi superstiţioşi tremurau înaintea decretului papei, iar, în timp ce exista o simpatie generală faţă de Luther, mulţi simţeau că viaţa era prea scumpă pentru a fi riscată pentru cauza reformei. [346]

Capitolul 48 — Înaintarea Reformei

Pe tronul Germaniei a urcat un nou împărat, Carol al V-lea, iar emisarii Romei s-au grăbit să-şi prezinte felicitările şi să-l convingă pe monarh să-şi folosească puterea împotriva Reformei. Pe de altă parte, electorul de Saxonia, căruia Carol îi era îndatorat în mare măsură pentru coroana lui, l-a rugat fierbinte să nu facă nici un pas împotriva lui Luther înainte de a-l asculta.

Atenţia tuturor părţilor era acum îndreptată asupra adunării statelor germane convocate la Worms, la scurt timp după întronarea lui Carol. Această adunare naţională avea de luat în considerare multe chestiuni şi interese politice importante; dar acestea păreau mărunte în contrast cu cauza călugărului din Wittenberg.

Carol i-a cerut iniţial electorului să-l aducă pe Luther cu el la Dietă, asigurându-l că reformatorul va fi ferit de orice violenţă şi i se va permite o discuţie liberă cu o persoană competentă, ca să discute punctele disputate. Luther era nerăbdător să apară înaintea împăratului.

Prietenii lui erau îngroziţi şi tulburaţi. Cunoscând prejudecata şi vrăjmăşia împotriva lui, ei se temeau că făgăduinţa de liberă trecere şi siguranţă nu va fi respectată şi l-au implorat să nu-şi primejduiască viaţa. El a răspuns: „Papistaşii nu doresc venirea mea [347] la Worms, ci condamnarea şi moartea mea. Nu contează. Rugaţi-vă, nu pentru mine, ci pentru Cuvântul lui Dumnezeu.“

Luther înaintea conciliului

Până la urmă Luther a stat înaintea conciliului. Împăratul era aşezat pe tron şi înconjurat de personajele ilustre ale imperiului. Niciodată nu se mai înfăţişase vreun om în prezenţa unei adunări mai impunătoare decât aceea înaintea căreia Luther trebuia să răspundă pentru credinţa lui.

Însăşi apariţia lui la această adunare a fost o biruinţă remarcabilă a adevărului. Ca un om pe care papa îl condamnase să fie totuşi judecat şi de un alt tribunal era, de fapt, o negare a autorităţii supreme a pontifului. Reformatorului, osândit de papă şi exclus de la părtăşia cu oamenii, i s-a asigurat protecţie şi i s-a oferit să fie ascultat de către cei mai înalţi demnitari ai naţiunii. Roma îi poruncise să tacă, dar el era gata să vorbească în prezenţa a mii de oameni din toate părţile lumii creştine. Calm şi plin de pace, totuşi foarte curajos şi nobil, el a stat ca martor al lui Dumnezeu în mijlocul oamenilor de seamă ai pământului. Luther a răspuns pe un ton blând şi umil, fără violenţă sau patimă. Comportamentul lui a fost modest şi plin de respect; totuşi el a manifestat o încredere şi o bucurie ce au surprins adunarea.

Cei care şi-au închis cu încăpăţânare ochii faţă de lumină şi s-au hotărât să nu se lase convinşi de adevăr s-au înfuriat din cauza cuvintelor pline de putere ale lui Luther. Când acesta a terminat de vorbit, purtătorul de cuvânt al Dietei a spus cu mânie: „Nu ai răspuns la întrebarea ce ţi-a fost pusă.... Ţi se cere să dai un răspuns clar şi precis.... Vrei sau nu vrei să retractezi?“

Reformatorul a răspuns: „Întrucât maiestatea voastră serenisimă şi înălţimile voastre cer de la mine un răspuns clar, [348] simplu şi precis, iată răspunsul meu: Nu-mi pot supune credinţa nici papei, nici conciliilor, pentru că e clar ca lumina zilei că ei au greşit adesea şi s-au contrazis unii pe alţii. Dacă nu sunt convins de mărturia Scripturii sau de raţionamentele cele mai lămurite, dacă nu sunt înduplecat prin pasajele pe care le-am citat, ca astfel conştiinţa mea să se lase condusă de Cuvântul lui Dumnezeu, nu pot şi nu vreau să retractez, deoarece un creştin nu este în siguranţă dacă vorbeşte împotriva conştiinţei lui. Aici stau şi nu pot face altfel; Dumnezeu să-mi ajute. Amin.“

Aşa a stat acest om neprihănit pe temelia sigură a Cuvântului lui Dumnezeu. Lumina cerului strălucea pe faţa lui. Măreţia şi curăţia caracterului său, pacea şi bucuria inimii au fost vizibile înaintea tuturor, în timp ce el mărturisea împotriva puterii erorii şi în favoarea superiorităţii acelei credinţe care biruie lumea.

Neclintit ca o stâncă a stat Luther, în timp ce valurile cele mai furioase ale puterii lumeşti loveau asupra lui fără să-i facă vreun rău. Simpla putere a cuvintelor lui, atitudinea sa neînfricată, ochii calmi şi grăitori şi fermitatea neschimbătoare exprimată în fiecare cuvânt şi faptă au făcut o impresie profundă asupra adunării. Era evident că nu putea fi determinat să se supună mandatului Romei, nici prin promisiuni, nici prin ameninţări.

Hristos a vorbit prin mărturia lui Luther cu o măreţie şi putere ce le-a insuflat teamă şi uimire la data aceea, atât pe prietenilor, cât şi duşmanilor. Spiritul lui Dumnezeu a fost prezent la acel concilliu, impresionând inima conducătorilor imperiului. Câţiva dintre prinţi au recunoscut în mod deschis justeţea cauzei lui Luther. Mulţi au fost convinşi de adevăr, dar impresiile făcute asupra unora n-au fost de [349] durată. A mai fost şi o altă categorie de oameni, care nu şi-a exprimat atunci convingerile, dar care, cercetând Scripturile pentru ei înşişi, după un timp au stat cu îndrăzneală de partea Reformei.

Electorul Frederick aşteptase cu nerăbdare ca Luther să se înfăţişeze înaintea Dietei şi, cu emoţie profundă, i-a ascultat cuvântarea. El s-a bucurat de curajul, hotărârea şi stăpânirea de sine a doctorului şi se mândrea că era protectorul acestuia. A pus în contrast părţile implicate în dispută şi a văzut că înţelepciunea papilor, împăraţilor şi prelaţilor fusese redusă la zero de puterea adevărului. Papalitatea a suferit o înfrângere ce avea să fie resimţită în toate popoarele şi în toate timpurile după aceea.

Dacă reformatorul ar fi cedat într-un singur punct, Satana şi oştirile sale ar fi câştigat o mare victorie; însă fermitatea lui neclintită a fost mijlocul de emancipare a bisericii şi de începere a unei ere noi mai bune. Influenţa acestui bărbat, care a îndrăznit să gândească şi să acţioneze pe cont propriu în chestiuni religioase, avea să afecteze biserica şi lumea nu doar pe timpul său, ci în timpul tuturor generaţiilor viitoare. Hotărârea şi credincioşia lui îi va întări, până la sfârşitul timpului, pe toţi cei care vor trece prin experienţe asemănătoare. Puterea şi maiestatea lui Dumnezeu au stat mai presus de sfatul oamenilor şi mai presus de puterea lui Satana.

Am văzut că Luther era înflăcărat, zelos, îndrăzneţ şi neînfricat, atunci când mustra păcatul şi apăra adevărul. Nu-i păsa de oamenii răi sau de demoni; ştia că avea cu el pe Unul mai puternic decât toţi aceştia. Luther avea zel, curaj şi îndrăzneală, iar uneori se afla în primejdia de a merge la extreme. Dumnezeu, însă, l-a ridicat pe Melanchton, care avea un caracter exact opus, ca să-l ajute pe Luther să ducă mai departe lucrarea de Reformă. Melanchton era timid, temător, precaut şi avea o [350] mare răbdare. El era mult iubit de Dumnezeu. Cunoştea foarte bine Scripturile şi poseda o putere de judecată şi o înţelepciune extraordinare. Dragostea lui pentru cauza lui Dumnezeu era egală cu a lui Luther. Domnul le-a legat inimile; erau prieteni nedespărţiţi. Luther îi era de mare ajutor lui Melanchton când acesta era în pericol de a fi fricos sau încet, iar Melanchton la rândul lui îi era de mare ajutor lui Luther când acesta era în primejdie de a acţiona pripit.

Prevederea lui Melanchton a evitat adesea necazul ce ar fi venit asupra lucrării, dacă aceasta ar fi fost lăsată doar pe seama lui Luther; şi de multe ori lucrarea n-ar fi fost împinsă înainte, dacă ar fi fost lăsată numai pe seama lui Melanchton. Mi s-a arătat înţelepciunea lui Dumnezeu în alegerea acestor doi bărbaţi pentru a duce înainte lucrarea de Reformă.

Iluminarea Angliei şi Scoţiei

În timp ce Luther deschidea o Biblie închisă pentru poporul Germaniei, Tyndale a fost impulsionat de Duhul lui Dumnezeu să facă acelaşi lucru pentru Anglia. studia cu sârguinţă Scripturile şi predica fără teamă convingerile sale despre adevăr, îndemnând ca toate doctrinele să fie puse la proba Cuvântului lui Dumnezeu. Zelul său nu putea decât să stârnească opoziţia papistaşilor. Un doctor catolic învăţat, care s-a angajat într-o dispută cu el, a exclamat: „Ar fi mai bine pentru noi să fi fost fără Legea lui Dumnezeu, decât fără a papei.“ Tyndale a răspuns: „Îl dispreţuiesc pe papă şi toate legile lui; şi, dacă Dumnezeu îmi cruţă viaţa, nu după mulţi ani voi face ca un băiat de la plug să cunoască mai mult din Scripturi decât tine.“

Astfel a fost confirmat ţelul pe care începuse să-l nutrească, de a da poporului Noul Testament în limba lui, iar el s-a dedicat imediat acestei lucrări. Întreaga Anglie [351] părea împotriva lui şi Tyndale s-a hotărât să caute adăpost în Germania. Aici a început tipărirea Noului Testament în limba engleză. Curând au fost terminate trei mii de copii ale Noului Testament, urmate în acelaşi an de o altă ediţie.

În cele din urmă, el a dat mărturie pentru credinţa lui printr-o moarte de martir, dar armele pregătite de el le-au dat altor soldaţi posibilitatea să lupte, de-a lungul secolelor, chiar până în vremea noastră.

În Scoţia, Evanghelia a găsit un erou în persoana lui John Knox. Acest reformator devotat nu se temea de oameni. Focurile martiriului, care izbucneau în jur, nu făceau decât să-i însufleţească zelul cu o intensitate mai mare. Cu securea despotică atârnând ameninţătoare deasupra capului său, şi-a păstrat poziţia lovind cu putere în stânga şi în dreapta, ca să nimicească idolatria. Astfel şi-a menţinut el obiectivul, rugându-se şi luptând luptele Domnului, până când Scoţia a fost liberă.

În Anglia, Latimer susţinea de la amvon că Biblia trebuie citită în limba poporului. El spunea că Autorul Sfintei Scripturi „este Însuşi Dumnezeu;“ şi această Scriptură se împărtăşeşte de puterea şi de veşnicia Autorului ei. „Nu există rege, împărat, magistrat şi conducător... care să nu fie obligat să asculte... Cuvântul Lui sfânt.“ „Să nu mergem pe vreo cale lăturalnică, ci să lăsăm Cuvântul lui Dumnezeu să ne conducă: să nu mergem după... străbunii noştri, nici să nu căutăm ceea ce au căutat ei, ci ceea ce ar fi trebuit ei să facă.“

Barnes şi Frith, prietenii credincioşi ai lui Tyndale, s-au ridicat în apărarea adevărului. Au urmat Cranmer şi fraţii Ridley. Aceşti conducători ai Reformei engleze erau bărbaţi învăţaţi, iar cei mai mulţi dintre ei fuseseră foarte respectaţi pentru zelul sau evlavia lor în credinţa Romei. Opoziţia lor faţă de papalitate a fost rezultatul [352] faptului că ei cunoşteau erorile Sfântului Scaun. Cunoaşterea tainelor Babilonului a dat putere mai mare mărturisirii lor împotriva acestuia.

Măreţul principiu susţinut de Tyndale, Frith, Latimer şi fraţii Ridley era autoritatea divină şi suficienţa Sfintelor Scripturi. Ei au respins autoritatea pretinsă de papi, concilii, părinţi bisericeşti şi împăraţi de a stăpâni asupra conştiinţei în chestiuni de credinţă. Biblia era standardul lor şi cu Biblia testau ei toate învăţăturile şi toate pretenţiile. Credinţa în Dumnezeu şi în Cuvântul Lui i-a susţinut pe aceşti bărbaţi sfinţi când şi-au dat viaţa pe rug. [353]

Capitolul 49 — Nereuşita de a înainta

Reforma nu s-a încheiat cu Luther, aşa cum cred mulţi. Ea va fi continuată până la încheierea istoriei acestei lumi. Luther a avut de făcut o mare lucrare: aceea de a reflecta şi asupra altora lumina care Dumnezeu îngăduise să strălucească asupra lui; totuşi el nu a primit toată lumina ce avea să fie dată lumii. Din timpul lui şi până astăzi, a strălucit continuu lumină nouă asupra Scripturilor şi au fost mereu descoperite adevăruri noi.

Luther, împreună cu colaboratorii lui, a îndeplinit o lucrare nobilă pentru Dumnezeu; dar, deoarece ei veneau din biserica romană ale cărei doctrine le crezuseră şi le apăraseră cândva, nu era de aşteptat ca ei să discearnă toate aceste rătăciri. Lucrarea lor a fost aceea de a rupe cătuşele Romei şi de a da lumii Biblia; totuşi existau adevăruri importante pe care ei nu au reuşit să le descopere şi rătăciri grave la care ei nu au renunţat. Cei mai mulţi dintre ei au continuat să ţină duminica, împreună cu celelalte sărbători papale. Este adevărat că ei nu priveau la această zi ca având autoritate divină, dar credeau că ar trebui ţinută ca o zi de închinare general acceptată. Oricum, între ei erau unii care au onorat Sabatul poruncii a patra. Un loc de cinste între reformatorii bisericii ar trebui dat acelora care au stat în apărarea unui adevăr în general ignorat [354] chiar de protestanţi — acelora care au susţinut validitatea poruncii a patra şi caracterul obligatoriu al Sabatului biblic. Când Reforma a dat la o parte întunericul ce apăsase asupra întregii creştinătăţi, în multe ţări au fost aduşi la lumină păzitori ai Sabatului.

Cei care au primit marile binecuvântări ale Reformei nu au mers înainte pe calea pe care pornise în mod atât de nobil Luther. Câţiva bărbaţi credincioşi s-au ridicat din când în când ca să proclame un nou adevăr şi să arate rătăcirile nutrite timp îndelungat, dar majoritatea, ca şi evreii din timpul Domnului Hristos sau ca papistaşii din timpul lui Luther, se mulţumea să creadă cum crezuseră şi părinţii lor şi să trăiască la fel cum trăiseră ei. Din cauza aceasta, religia a degenerat iarăşi în formalism. Au fost păstrate şi nutrite rătăciri şi superstiţii care ar fi fost aruncate la o parte dacă biserica ar fi continuat să meargă în lumina Cuvântului lui Dumnezeu. Spiritul inspirat de Reformă s-a stins astfel în mod treptat, până când în bisericile protestante nevoia de reformă a ajuns aproape tot atât de mare ca nevoia de reformă în biserica romană din timpul lui Luther. Exista aceeaşi somnolenţă spirituală, acelaşi respect faţă de părerile oamenilor, acelaşi spirit lumesc şi aceeaşi înlocuire a învăţăturilor Cuvântului lui Dumnezeu cu teorii omeneşti. Sub masca religiei se cultivau mândria şi extravaganţa. Bisericile au ajuns corupte din cauza alipirii de lume. În felul acesta, principiile măreţe pentru care trudiseră şi suferiseră atât de mult Luther şi colaboratorii săi, au fost degradate.

Când Satana a văzut că nu reuşise să zdrobească adevărul prin persecuţie, a recurs din nou la acelaşi plan al compromisului ce dusese la marea apostazie şi la formarea bisericii Romei. El i-a influenţat pe creştini să se unească de data aceasta nu cu păgânii, [355] ci cu aceia care, prin închinarea la dumnezeul acestei lumi, se dovedeau la fel de idolatri.

Satana nu mai putea ţine Biblia departe de oameni. Ea fusese pusă la îndemâna tuturor. El, însă, a condus mii de oameni să accepte interpretări false şi teorii nesănătoase, fără a cerceta Scripturile pentru a învăţa adevărul ei înşişi. El a stricat învăţăturile Bibliei, iar tradiţiile ce aveau să distrugă milioane de oameni prindeau rădăcini adânci. Biserica susţinea şi apăra aceste tradiţii, în loc să lupte pentru credinţa dată sfinţilor odată pentru totdeauna. În timp ce erau cu totul inconştiente de situaţia lor şi de primejdia în care se aflau biserica şi lumea se apropiau cu repeziciune de perioada cea mai solemnă şi mai importantă din istoria pământului: perioada revelării Fiului omului. [356]

Capitolul 50 — Prima solie îngerească

Profeţia primei solii îngereşti, prezentată în Apocalipsa 14, şi-a găsit împlinirea în mişcarea adventă din anii 1840 — 1844. Atât în Europa cât şi în America, bărbaţi ai credinţei şi rugăciunii au fost profund mişcaţi în timp ce acordau atenţie profeţiilor şi, urmărind Rapoartele Inspirate, au găsit dovezi convingătoare că sfârşitul tuturor lucrurilor s-a apropiat. Duhul lui Dumnezeu i-a îndemnat pe slujitorii Lui să dea avertizarea. Solia Evangheliei veşnice s-a răspândit peste tot: „Temeţi-vă de Dumnezeu şi daţi-I slavă, căci a sosit ceasul judecăţii Lui.“ Apocalipsa 14, 7.

Oriunde pătrundeau misionari, era trimisă vestea bună a revenirii lui Hristos în curând. În diferite ţări, s-au găsit grupuri izolate de creştini care, doar prin studiul Scripturilor, ajunseseră la credinţa că venirea Mântuitorului era aproape. În unele părţi ale Europei, unde legile erau despotice, încât interziceau predicarea doctrinei advente, copii mici au fost impulsionaţi s-o proclame şi mulţi au ascultat avertizarea solemnă.

În America, predicarea soliei i-a fost încredinţată lui William Miller şi colaboratorilor săi, iar lumina aprinsă prin truda lor a strălucit până în ţinuturi depărtate. Dumnezeu a trimis pe îngerul Său să mişte inima unui fermier ce nu crezuse în Biblie, ca să [357] cerceteze profeţiile. Îngerii lui Dumnezeu l-au vizitat în repetate rânduri pe cel ales, ca să-i călăuzească mintea şi să deschidă înţelegerii sale profeţiile care fuseseră până atunci închise pentru poporul lui Dumnezeu. Lui i-a fost arătat începutul lanţului adevărului şi a fost condus să cerceteze verigă după verigă, până când a ajuns să privească la Cuvântul lui Dumnezeu cu uimire şi admiraţie. A văzut acolo un lanţ desăvârşit al adevărului. Acel Cuvânt, pe care îl considerase neinspirat, îşi deschidea acum frumuseţea şi slava înaintea ochilor lui. A văzut că un pasaj al Scripturilor îl explică pe altul, iar atunci când nu putea înţelege un text îi găsea explicaţia în alt text al Cuvântului. El privea cu bucurie, cu interes profund şi uimire Cuvântul sfânt al lui Dumnezeu.

Urmărind profeţiile, Miller a văzut că locuitorii pământului trăiau scenele de încheiere a istoriei acestei lumi şi totuşi nu ştiau. A văzut că bisericile erau corupte. Ele îşi retrăseseră dragostea de la Isus, îndreptându-şi-o asupra lumii; căutau onoare lumească în locul aceleia care vine de sus şi umblau să apuce bogăţiile lumii, în loc să-şi strângă comori în cer. El putea vedea pretutindeni ipocrizie, întuneric şi moarte. S-a tulburat în duhul său. Dumnezeu l-a chemat să-şi părăsească ferma, după cum îl chemase pe Elisei să-şi lase boii şi ogorul în care lucra, ca să-l urmeze pe Ilie.

Tremurând, William Miller a început să le desfăşoare oamenilor tainele împărăţiei lui Dumnezeu, purtându-i pe ascultători prin profeţii până la a doua venire a lui Hristos. Mărturia Scripturilor arătând către venirea Domnului Hristos în 1843 a trezit un larg interes. Mulţi au fost convinşi că dovezile din perioadele profetice erau corecte [358] şi, sacrificându-şi mândria propriei păreri, au primit adevărul cu bucurie. Unii pastori, lăsându-şi deoparte vederile şi sentimentele sectare, şi-au părăsit salariile şi bisericile, unindu-se în proclamarea venirii Domnului Isus.

Totuşi, pastorii care acceptau această solie erau puţini şi, prin urmare, ea a fost încredinţată în mare măsură laicilor umili. Fermierii îşi părăseau ogoarele, mecanicii sculele, negustorii mărfurile, cei cu diferite profesii îşi părăseau poziţia şi totuşi numărul lucrătorilor era mic în comparaţie cu lucrarea ce trebuia îndeplinită. Condiţia unei biserici lipsite de evlavie şi a unei lumi zăcând în ticăloşie împovăra sufletele străjerilor sinceri, iar ei îndurau de bună voie truda, lipsurile şi suferinţa, ca să-i poată chema pe oameni pocăinţă pentru a fi mântuiţi. Deşi Satana s-a opus, lucrarea a mers statornic înainte şi multe mii de oameni au primit adevărul advent.

O mare redeşteptare religioasă

Solia cercetătoare se auzea pretutindeni, avertizându-i pe păcătoşi, atât din lume cât şi din biserică, să fugă de mânia viitoare. Ca şi Ioan Botezătorul, înainte mergătorul Domnului Hristos, predicatorii înfigeau toporul la rădăcina pomului şi-i îndemnau pe toţi să aducă roade vrednice de pocăinţă. Apelurile lor tulburătoare erau în contrast evident cu asigurările de pace şi siguranţă care se auzeau de la amvoanele renumite şi, oriunde ajungea, solia îi mişca pe oameni.

Mărturia simplă şi directă a Scripturii, pătrunzând în inimi prin puterea Duhului Sfânt, aducea o convingere atât de mare, că puţini reuşeau să-i reziste în întregime. Pretinşii credincioşi erau treziţi din siguranţa lor falsă. Ei îşi vedeau căderile, spiritul lumesc şi necredinţa, mândria şi egoismul. Mulţi Îl căutau pe Domnul cu pocăinţă şi umilinţă. Îşi îndreptau acum spre ceruri afecţiunea pe care şi-o concentraseră [359] atât de multă vreme asupra lucrurilor. Duhul lui Dumnezeu îi însoţea şi, cu inimile înmuiate şi supuse, ei se uneau în proclamarea strigării: „Temeţi-vă de Dumnezeu şi daţi-I slavă, căci a sosit ceasul judecăţii Lui.“ Apocalipsa 14, 7.

Păcătoşii întrebau plângând „Ce trebuie să fac ca să fiu mântuit?“ Aceia care trăiseră în necinste erau nerăbdători să repare pagubele. Toţi care găseau pacea în Hristos doreau să-i vadă şi pe alţii împărtăşindu-se de binecuvântare. Inimile părinţilor erau întoarse către copii şi ale copiilor către părinţi. Barierele mândriei şi reţinerii erau date la o parte. Se făceau mărturisiri din inimă, iar membrii familiilor lucrau pentru mântuirea celor apropiaţi şi dragi.

Adesea se auzea rugăciunea de mijlocire. Peste tot erau suflete rugându-se lui Dumnezeu, în agonie profundă. Mulţi se luptau toată noaptea în rugăciune pentru a primi asigurarea că păcatele le erau iertate şi pentru convertirea rudelor sau vecinilor lor. Această credinţă fierbinte şi hotărâtă îşi atingea obiectivul. Dacă poporul lui Dumnezeu ar fi continuat astfel să stăruiască în rugăciune, aducându-şi cu insistenţă cererile la tronul harului, ar fi avut o experienţă mult mai bogată decât aceea pe care o au acum. Există prea puţină rugăciune şi prea puţină convingere de păcat, iar lipsa de credinţă vie îi lasă pe mulţi fără harul pe care Mântuitorul nostru milos îl asigură în măsură aşa de bogată.

La adunările adventiste veneau toate categoriile de oameni. Bogaţi şi săraci, de sus şi de jos, din diferite motive, erau nerăbdători să asculte doctrina celei de-a doua veniri. Domnul ţinea în frâu spiritul de împotrivire în timp ce slujitorii Lui explicau motivele credinţei lor. Uneori instrumentul era slab, dar [360] Duhul lui Dumnezeu dădea putere adevărului Lui. În aceste adunări se simţea prezenţa îngerilor sfinţi, mulţi fiind zilnic adăugaţi credincioşilor. În timp ce se reaminteau dovezile revenirii lui Hristos în curând, mari mulţimi ascultau în tăcere cuvintele solemne. Părea că cerul şi pământul se apropie unul de altul. Puterea lui Dumnezeu era simţită de bătrâni, de tineri şi de cei de vârstă mijlocie. Mulţi mergeau acasă cu laude pe buze, ce răsunau pline de bucurie în aerul liniştit al nopţii. Nici unul din participanţii la acele adunări nu a putut uita vreodată scenele acelea de interes profund.

Împotrivirea

Proclamarea unui timp precis pentru venirea Domnului Hristos a stârnit o mare opoziţie din partea multora, din toate categoriile sociale: de la pastorul de la amvon, până la păcătosul cel mai decăzut şi mai sfidător la adresa cerului. „Nimeni nu ştie ziua, nici ceasul!“ se putea auzi atât de la pastorul ipocrit, cât şi de la batjocoritorul obraznic. Ei îşi astupau urechile ca să nu audă explicaţia clară şi armonioasă a textului, pe care o dădeau cei care arătau spre încheierea perioadelor profetice şi către semnele pe care Însuşi Domnul Hristos le prezisese ca semne ale venirii Sale.

Mulţi care pretindeau că-L iubesc pe Mântuitorul declarau că nu se împotrivesc predicării venirii Lui, ci doar obiectează cu privire la timpul precis. Ochiul lui Dumnezeu, care vede totul, le-a citit inimile. Ei nu doreau să audă că Hristos vine să judece lumea cu dreptate. Fuseseră servitori necredincioşi. Faptele lor nu ar fi suportat inspecţia cercetătoare de inimă a lui Dumnezeu şi se temeau să-L întâlnească pe Domnul lor. Ca şi evreii din timpul primei veniri a lui Hristos, ei nu erau pregătiţi să-L întâmpine pe Domnul Isus. Satana şi îngerii lui triumfau şi aruncau batjocura în faţa lui [361] Hristos şi a îngerilor sfinţi, pentru că poporul care se pretindea al Lui avea atât de puţină iubire pentru El, încât nu-I dorea venirea.

Străjeri necredincioşi împiedicau înaintarea lucrării lui Dumnezeu. Când poporul era mişcat şi începea să întrebe despre calea mântuirii, aceşti conducători păşeau între ei şi adevăr, căutând să le liniştească temerile prin interpretări false ale Cuvântului lui Dumnezeu. În această lucrare, Satana, împreună cu pastorii neconsacraţi, striga: „Pace, pace!“ — când Dumnezeu nu spusese pace. Ca şi fariseii din timpul Domnului Hristos, mulţi au refuzat să intre în împărăţia cerului şi i-au împiedicau şi pe cei care intrau. Sângele acestor suflete va fi cerut din mâna lor.

Oriunde era proclamată solia adevărului, era primită mai întâi de cei mai umili şi mai consacraţi din biserică. Cei care studiau Biblia pentru ei înşişi nu puteau să nu vadă că felul în care erau privite profeţiile de cei mai mulţi nu era în concordanţă cu Scripturile. Acolo unde oamenii nu erau înşelaţi de eforturile păstorilor lor de a interpreta greşit şi a perverti credinţa, acolo unde ei înşişi cercetau Cuvântul lui Dumnezeu, învăţătura adventă trebuia doar să fie comparată cu Scriptura pentru a i se recunoaşte autoritatea divină.

Mulţi erau persecutaţi de fraţii lor necredincioşi. Pentru a-şi păstra poziţia în biserică, unii au consimţit să nu vorbească despre speranţa lor, în timp ce alţii simţeau că loialitatea faţă de Dumnezeu le interzicea să ascundă astfel adevărurile pe care El li le încredinţase. Multora li s-a tăiat părtăşia cu biserica doar pentru motivul că şi-au exprimat credinţa în venirea lui Hristos. Cuvintele profetului le erau foarte scumpe celor care au suportat încercarea credinţei: „Iată ce zic fraţii voştri, care vă urăsc şi vă izgonesc din pricina Numelui Meu: «Să-Şi arate Domnul [362] slava, ca să vă vedem bucuria!» Dar ei vor rămâne de ruşine.“ Isaia 66, 5.

Îngerii lui Dumnezeu urmăreau cu cel mai mare interes rezultatele avertizării. Când bisericile, ca un singur tot, au respins solia, îngerii s-au întors de la ele întristaţi. Totuşi, în biserici existau mulţi care încă nu fuseseră testaţi cu privire la adevărul advent. Mulţi au fost înşelaţi de soţi, soţii, părinţi sau copii şi au fost făcuţi să creadă că era un păcat chiar să asculte asemenea erezii, cum erau cele învăţate de adventişti. Îngerilor li s-a poruncit să vegheze cu credincioşie asupra acestor suflete, căci o altă lumină de la tronul lui Dumnezeu avea să mai lumineze asupra lor.

Pregătiri pentru întâlnirea cu Domnul

Cu o dorinţă de nespus au aşteptat cei care au primit solia venirea Mântuitorului lor. Timpul când se aşteptau să-L întâmpine era aproape. Ei aşteptau ceasul cu o solemnitate calmă şi se odihneau în dulcea părtăşie cu Dumnezeu, garanţia păcii de care aveau să se bucure în slava viitoare. Nici unul care a experimentat această speranţă şi încredere nu poate uita acele ceasuri preţioase de aşteptare. Ocupaţiile lumeşti au fost lăsate în cea mai mare măsură la o parte, timp de câteva săptămâni. Credincioşii îşi examinau cu atenţie fiecare gând şi sentiment al inimii, ca şi când s-ar fi aflat pe patul de moarte şi ar mai fi avut doar câteva ceasuri până să închidă ochii asupra scenelor pământeşti. Nu s-au confecţionat nici un fel de „veşminte de înălţare“, dar toţi simţeau nevoia unei dovezi interioare că erau pregătiţi să-L întâmpine pe Mântuitorul; hainele lor albe erau curăţia sufletului şi caracterele spălate de păcat prin sângele ispăşitor al Domnului Hristos.

Dumnezeu a plănuit să-Şi încerce poporul. Mâna Lui a acoperit o greşeală în calcularea perioadelor profetice. Adventiştii nu au descoperit greşeala, şi nici [363] cei mai învăţaţi dintre împotrivitorii lor. Aceştia din urmă spuneau: „Aţi calculat corect perioadele profetice. Un eveniment măreţ este aproape să se producă, dar nu este ceea ce prezice domnul Miller; este convertirea lumii, şi nu a doua venire a lui Hristos.“

Timpul aşteptat a trecut, iar Domnul Hristos nu a venit să-Şi elibereze poporul. Aceia care Îl aşteptaseră pe Mântuitorul lor cu credinţă şi dragoste sincere au experimentat o dezamăgire amară. Totuşi, Domnul Şi-a îndeplinit planul: a probat inimile celor care pretindeau că-L aşteaptă. Între aceştia erau mulţi care nu fuseseră impulsionaţi de motive înalte, ci de frică. Pretinsa lor de credinţă nu le influenţase nici inima, nici viaţa. Când evenimentul aşteptat nu a avut loc, aceste persoane au declarat că nu erau dezamăgite; căci nu crezuseră niciodată că Hristos va veni. Aceştia au fost printre primii care au ridiculizat întristarea adevăraţilor credincioşi.

Dar Domnul Isus şi toată oştirea cerească au privit cu dragoste şi simpatie la cei încercaţi şi credincioşi, care fuseseră dezamăgiţi. Dacă s-ar fi dat la o parte cortina ce separă lumea văzută de cea nevăzută, s-ar fi putut observa cum îngerii veneau aproape de aceste suflete statornice şi le protejau de săgeţile lui Satana. [364]

Capitolul 51 — A doua solie îngerească

Bisericile care au refuzat să primească prima solie îngerească au respins lumina din cer. Această solie le-a fost trimisă în milă, ca să le trezească să-şi vadă adevărata condiţie a spiritului lumesc şi a căderii de la credinţă şi să caute să se pregătească pentru întâlnirea cu Domnul lor.

Prima solie îngerească a fost dată tocmai pentru a despărţi biserica lui Hristos de influenţele degradante ale lumii; dar legăturile cu care oamenii, chiar pretinşii creştini, erau prinşi de pământ au fost mai puternice decât atracţia spre cer. Ei au ales să asculte de glasul înţelepciunii omeneşti şi au întors spatele soliei cercetătoare de inimă a adevărului.

Dumnezeu dă lumina ca să fie apreciată şi ascultată, nu dispreţuită şi respinsă. Lumina pe care El o trimite devine întuneric pentru cei care o neglijează. Când Duhul lui Dumnezeu nu mai impresionează inimile oamenilor cu adevărul, toată auzirea şi toată predicarea sunt zadarnice.

Când bisericile au nesocotit sfatul lui Dumnezeu, respingând solia adventă, şi Domnul le-a respins pe ele. Primul înger a fost urmat de un al doilea, proclamând: „A căzut, a căzut Babilonul, cetatea cea mare care a adăpat toate neamurile din vinul mâniei curviei ei.“ Apocalipsa 14, 8. Adventiştii au înţeles această solie ca fiind anunţul [365] decăderii morale a bisericilor, rezultată în urma respingerii primei solii. Strigarea: „A căzut Babilonul“ a fost dată în vara anului 1844 şi în consecinţă din aceste biserici s-au retras vreo cincizeci de mii de persoane.

Cei care au predicat prima solie nu au avut ca scop şi nici nu s-au aşteptat să provoace divizări în biserici sau să formeze organizaţii separate. William Miller spunea: „În toate eforturile mele, nu am avut niciodată dorinţa sau gândul să întemeiez vreo denominaţiune separată de cele existente sau să aduc vreun beneficiu uneia pe seama alteia. M-am gândit să aduc beneficii tuturor. Crezând că toţi creştinii se vor bucura de perspectiva venirii lui Hristos şi că aceia care nu văd lucrurile cum le văd eu nu-i vor iubi mai puţin pe cei care vor îmbrăţişa această doctrină, nu mi-am închipuit că vor fi necesare vreodată întâlniri separate. Întreaga mea preocupare a fost dorinţa de a converti sufletele la Dumnezeu, de a anunţa lumea despre judecata ce vine şi de a-i convinge pe semenii mei să caute acea pregătire a inimii care îi va face în stare să-L întâmpine în pace pe Dumnezeul lor. Marea majoritate a celor convertiţi datorită lucrării mele s-a unit cu diferitele biserici existente. Când oamenii veneau să mă întrebe cu privire la datoria lor, le spuneam întotdeauna să meargă acolo unde se simt acasă şi nu am favorizat niciodată vreo denominaţiune în sfaturile pe care le-am dat.“

Pentru un timp, multe biserici i-au primit bine lucrarea, dar pe măsură ce se hotărau împotriva adevărului advent, doreau să înăbuşe orice propovăduire a subiectului. Cei care primiseră această doctrină au fost astfel aşezaţi într-o poziţie de mare încercare şi confuzie. Ei îşi iubeau bisericile lor şi nu voiau de fel să se despartă de ele; dar, pentru că erau ridiculizaţi şi oprimaţi şi li se interzicea privilegiul de a vorbi despre speranţa lor [366] sau despre participarea la adunări unde se predica despre venirea Domnului, până la urmă ei s-au ridicat şi au scuturat jugul care li se impusese.

Adventiştii, văzând că bisericile au respins mărturia Cuvântului lui Dumnezeu, nu le-au mai putut privi ca fiind biserica lui Hristos, „stâlpul şi temelia adevărului“; iar când a început să fie proclamată solia „A căzut Babilonul“ ei s-au simţit îndreptăţiţi să se despartă de legăturile lor de mai înainte.

De la respingerea primei solii îngereşti, în biserici a avut loc o tristă schimbare. Când adevărul este dispreţuit, rătăcirea este în schimb primită şi apreciată. Dragostea pentru Dumnezeu şi credinţa în Cuvântul Lui s-au răcit. Bisericile au întristat Duhul Domnului şi, în mare măsură, acesta S-a retras.

Timpul de zăbovire

Când anul 1843 s-a scurs în întregime, fără să aibă loc venirea Domnului Isus, cei care Îl aşteptaseră cu credinţă au fost lăsaţi în nesiguranţă şi confuzie pentru o vreme. Fără să ţină seamă de dezamăgirea lor, mulţi au continuat să cerceteze Scripturile, examinând din nou dovezile pentru credinţa lor şi studiind cu atenţie profeţiile, pentru mai multă lumină. Mărturia Bibliei în sprijinul poziţiei lor li s-a părut clară şi convingătoare. Semnele ce nu puteau fi înţelese greşit arătau că venirea Domnului Hristos era aproape. Credincioşii nu-şi puteau explica dezamăgirea; totuşi se simţeau siguri că Dumnezeu îi condusese în experienţele lor trecute.

Credinţa le-a fost foarte mult întărită prin aplicarea directă şi convingătoare a acelor versete care vorbeau despre un timp de întârziere. Încă din anul 1842, Duhul lui Dumnezeu l-a inspirat pe Charles Fitch să facă o hartă profetică. Acest lucru era privit în general de adventişti ca împlinirea poruncii date de [367] profetul Habacuc: „Scrie prorocia şi sap-o pe table.“ Totuşi, nimeni n-a văzut atunci timpul de întârziere prezentat în aceeaşi profeţie. După dezamăgire, înţelesul deplin a acestui verset a devenit clar. Astfel vorbeşte profetul: „Scrie prorocia şi sap-o pe table, ca să se poată citi uşor! Căci este o prorocie a cărei vreme este hotărâtă, se apropie de împlinire şi nu va minţi; dacă zăboveşte, aşteapt-o, căci va veni şi se va împlini negreşit.“ Habacuc 2, 2.3.

Aşteptătorii se bucurau că Acela care cunoaşte sfârşitul de la început privise prin veacuri şi, prevăzând dezamăgirea lor, le-a dat cuvinte de încurajare şi de speranţă. Dacă n-ar fi existat astfel de pasaje în Scripturi, arătându-le că erau pe drumul cel bun, credinţa lor ar fi eşuat în ceasul acela de încercare.

În parabola celor zece fecioare din Matei 25, experienţa adventiştilor este ilustrată prin evenimentele unei nunţi orientale. „Atunci împărăţia cerurilor se va asemăna cu zece fecioare, care şi-au luat candelele şi au ieşit în întâmpinarea mirelui.“ „Fiindcă mirele zăbovea, au aţipit toate şi au adormit.“

Mişcarea larg răspândită sub proclamarea primei solii îngereşti corespundea ieşirii fecioarelor în întâmpinarea mirelui, iar timpul de aşteptare, dezamăgire şi întârziere era reprezentat de zăbovirea mirelui. După ce a trecut timpul exact, adevăraţii credincioşi au rămas totuşi uniţi în credinţa că sfârşitul tuturor lucrurilor era aproape; dar curând a devenit evident că îşi pierdeau, într-o oarecare măsură, zelul şi consacrarea şi cădeau într-o stare indicată în parabolă prin adormirea fecioarelor în timpul de zăbovire a mirelui. [368]

Cam în acel timp a început să apară fanatismul. Unii dintre cei care se pretindeau credincioşi zeloşi ai soliei au respins Cuvântul lui Dumnezeu ca singurul ghid infailibil şi, susţinând că sunt conduşi de Duhul, s-au lăsat în stăpânirea propriilor sentimente, impresii şi imaginaţii. Erau unii care manifestau un zel orb şi fanatic, acuzându-i pe toţi care nu le aprobau calea. Ideile şi manifestările lor fanatice nu au găsit nici o simpatie din partea corpului majoritar al adventiştilor; în schimb au adus asupra cauzei adevărului reproşul.

Predicarea primei solii îngereşti în anul 1843 şi a strigătului de la miezul nopţii în anul 1844 au avut tendinţa de a reprima fanatismul şi disensiunea. Cei care participaseră la aceste mişcări solemne erau în armonie; inimile le erau pline de dragoste unul pentru altul şi pentru Domnul Isus, pe care aşteptau să-L vadă curând. Credinţa şi fericita nădejde pe care le împărtăşeau cu toţii, singurele adevărate, i-au înălţat deasupra controlului oricărei influenţe omeneşti şi s-au dovedit un scut împotriva atacurilor lui Satana. [369]

Capitolul 52 — Strigătul de la miezul nopţii

„Fiindcă mirele zăbovea, au aţipit toate şi au adormit. La miezul nopţii s-a auzit o strigare: «Iată mirele, ieşiţi-i în întâmpinare!» Atunci toate fecioarele acelea s-au sculat şi şi-au pregătit candelele.“ Matei 25, 5-8.

În vara anului 1844, adventiştii au descoperit greşeala făcută în calculul perioadelor profetice şi au adus corecturile necesare. Cele 2300 de zile din Daniel 8, 14 se crezuse că se vor încheia în primăvara anului 1844 cu a doua venire a lui Hristos; dar s-a văzut acum că această perioadă se extindea până în toamna aceluiaşi an, iar minţile adventiştilor s-au concentrat asupra acelei date ca fiind timpul venirii Domnului. Proclamarea soliei acestui timp a fost un alt pas în împlinirea parabolei fecioarelor, a cărei aplicaţie la experienţa adventiştilor se văzuse deja clar.

După cum, în parabolă, strigarea s-a auzit la miezul nopţii, anunţând apropierea mirelui, tot la fel şi în împlinirea parabolei, între primăvara anului 1844, când s-a crezut la început că se vor încheia cele 2300 de zile, şi toamna anului 1844, dată la care s-a aflat mai târziu că acestea se vor încheia cu adevărat, s-a înălţat strigarea cu înseşi cuvintele Scripturii: „Iată Mirele, ieşiţi-I în întâmpinare!“ [370]

Ca şi un val în timpul fluxului, mişcarea a măturat ţinutul. A mers din oraş în oraş, din sat în sat şi în locuri, până ce poporul aşteptător al lui Dumnezeu a fost pe deplin deşteptat. În faţa acestei proclamaţii, fanatismul dispărea ca şi bruma la răsăritul soarelui. Credincioşii şi-au găsit încă o dată poziţia, iar speranţa şi curajul le-au însufleţit inimile.

Lucrarea era liberă de acele extreme manifestate ori de câte ori există agitaţie omenească fără controlul influenţei Cuvântului şi Duhului lui Dumnezeu. Avea un caracter asemănător cu acele perioade de umilinţă şi întoarcere la Domnul a vechiului Israel, în urma soliilor de mustrare din partea slujitorilor Lui. Ea avea trăsăturile lucrării lui Dumnezeu din orice epocă. Nu exista bucurie extatică, ci, mai degrabă, cercetare profundă a inimii, mărturisire a păcatelor şi părăsire a lumii. Povara sufletelor în agonie era pregătirea pentru a-L întâlni pe Domnul. Exista rugăciune stăruitoare şi consacrare fără rezerve lui Dumnezeu.

Strigătul de la miezul nopţii nu a fost dus prin argument, deşi dovezile Scripturii erau clare şi convingătoare. E a fost însoţit de o putere ce impulsiona şi mişca sufletul. Nu exista nici o îndoială, nici un semn de întrebare. Cu ocazia intrării triumfale a lui Hristos în Ierusalim, oamenii veniţi la sărbătoare din toate părţile ţării s-au adunat la Muntele Măslinilor şi, alăturându-se mulţimii care Îl însoţea pe Domnul Isus, au prins inspiraţia momentului şi au ajutat la întărirea strigătului: „Binecuvântat este cel ce vine în Numele Domnului.“ Matei 21, 9. În acelaşi fel, necredincioşii care veneau la adunările adventiste — unii din curiozitate, alţii doar ca să ia în râs — au simţit puterea convingătoare ce însoţea solia: „Iată, Mirele vine!“ [371]

În timpul acela exista credinţă care aducea răspunsuri la rugăciune — credinţă care avea în vedere o dreaptă răsplătire. Ca şi ploaia peste pământul însetat, Duhul harului a coborât asupra căutătorilor sârguincioşi. Cei care aşteptau să stea curând faţă în faţă cu Răscumpărătorul lor simţeau o bucurie solemnă, de negrăit. Puterea liniştitoare şi cuceritoare a Duhului Sfânt înmuia inimile, în timp ce slava lui Dumnezeu se revărsa val după val peste cei credincioşi şi loiali.

Cu grijă şi solemnitate, cei care au primit solia au ajuns la timpul când sperau să-L întâmpine pe Domnul. În fiecare dimineaţă simţeau că prima lor datorie era să-şi asigure dovada că Dumnezeu i-a primit. Inimile le erau strâns unite şi se rugau mult, atât împreună, cât şi unul pentru altul. Deseori se adunau în locuri retrase pentru comuniune cu Dumnezeu, iar glasul mijlocirii se înălţa spre cer din câmpii şi păduri. Asigurarea aprobării Mântuitorului le era mai necesară decât hrana zilnică, iar dacă vreun nor le umbrea mintea, ei nu se odihneau până ce acesta nu era îndepărtat. Pe măsură ce simţeau mărturia harului iertător, ei tânjeau să-L vadă pe Acela pe care Îl iubea sufletul lor.

Dezamăgiţi, dar nu părăsiţi

Dar ei au fost iarăşi dezamăgiţi. Timpul aşteptării a trecut, iar Mântuitorul nu a venit. Ei Îi aşteptaseră venirea cu o încredere neclintită, iar acum simţeau ceea ce a simţit şi Maria când, venind la mormânt şi găsindu-l gol, a exclamat plângând: „Au luat pe Domnul meu şi nu ştiu unde L-au pus.“ Ioan 20:13.

Un sentiment de uimire, o teamă că solia ar putea fi adevărată, reţinuse pentru un timp [372] lumea necredincioasă. După trecerea timpului, acest sentiment nu a dispărut deodată; ei nu îndrăzneau să triumfe asupra celor dezamăgiţi, dar, pentru că nu se vedeau dovezile mâniei lui Dumnezeu, şi-au revenit din frică şi şi-au reluat reproşurile şi bătaia de joc. O mare parte din cei care pretinseseră a crede în venirea Domnului în curând a renunţat la credinţă. Unii care fuseseră foarte încrezători au fost atât de adânc răniţi în mândria lor, încât au simţit nevoia să fugă de lume. Ca şi Iona, ei erau nemulţumiţi de Dumnezeu şi ar fi ales mai degrabă moartea decât viaţa. Cei care îşi bazaseră credinţa pe părerile altora, şi nu pe Cuvântul lui Dumnezeu, erau acum gata să-şi schimbe din nou vederile. Batjocoritorii i-au câştigat de partea lor pe cei slabi şi pe cei laşi şi s-au unit cu toţii să declare că de-acum nu mai aveau de ce să se teamă şi nici ce să mai aştepte. Timpul trecuse, Domnul nu venise, iar lumea se putea să rămână la fel alte mii de ani.

Credincioşii stăruitori şi sinceri renunţaseră la tot pentru Hristos şi se împărtăşiseră de prezenţa Lui ca niciodată mai înainte. Ei dăduseră lumii ultima avertizare, după cum credeau, aşteptând să fie primiţi curând în prezenţa Învăţătorului lor divin şi a îngerilor cereşti, şi s-au retras în mare măsură din mulţimea necredincioşilor. Ei se rugaseră cu dorinţă fierbinte: „Vino, Doamne Isuse, vino curând.“ Dar El n-a venit. Să ia din nou povara grijilor şi greutăţilor vieţii şi să îndure dispreţul şi ocara unei lumi batjocoritoare — aceasta era într-adevăr o încercare teribilă a credinţei şi răbdării.

Totuşi această dezamăgire nu a fost la fel de mare ca a ucenicilor la prima venire a lui Hristos. Când Domnul Isus a intrat triumfător în Ierusalim, urmaşii Lui credeau că El era gata să se urce pe tronul lui David şi să elibereze Israelul de [373] asupritorii săi. Cu mari speranţe şi cu aşteptări pline de bucurie, se întreceau în a da cinste Împăratului lor. Mulţi şi-au aşternut hainele ca un covor în calea Lui sau au presărat frunze de palmier. În bucuria lor entuziastă, s-au unit în aclamaţii pline de bucurie: „Osana, Fiul lui David!“

Când fariseii, deranjaţi şi mâniaţi din cauza acestei izbucniri de bucurie, au dorit ca Isus să-Şi mustre ucenicii, El le-a răspuns: „Dacă vor tăcea ei, pietrele vor striga.“ Luca 19, 40. Profeţia trebuia să se împlinească. Ucenicii îndeplineau scopul lui Dumnezeu; totuşi erau sortiţi unei dezamăgiri amare. După numai câteva zile au fost martori la moartea în agonie a Mântuitorului şi L-au aşezat în mormânt. Nici una din aşteptările lor nu s-a împlinit, iar speranţele lor au murit odată cu Isus. Ei nu au putut înţelege, decât după ce Domnul a ieşit biruitor din mormânt, că totul fusese prezis în profeţie şi „că Hristosul trebuia să pătimească şi să învie din morţi.“ Fapte 17, 3. În acelaşi mod s-a împlinit profeţia la prima şi a doua solie îngerească. Ele au fost date la timpul potrivit şi au îndeplinit lucrarea pe care o plănuise Dumnezeu prin ele.

Lumea urmărise totul cu atenţie, aşteptându-se, dacă timpul trecea, iar Hristos nu ar fi venit, ca întreg sistemul adventismului să fie lepădat iar în timp ce mulţi, fiind puternic ispitiţi, au renunţat la credinţă, totuşi unii au rămas neclintiţi. Ei nu puteau descoperi nici o greşeală în calculul perioadelor profetice. Cei mai dotaţi dintre adversarii lor nu reuşiseră să le răstoarne poziţia. Adevărat, evenimentul aşteptat nu avusese loc, dar aceasta nu le-a putut clătina credinţa în Cuvântul lui Dumnezeu. [374]

Dumnezeu nu Şi-a părăsit poporul. Duhul Lui încă a rămas cu cei care nu s-au grăbit să nege lumina pe care o primiseră şi nu au condamnat mişcarea adventă. Apostolul Pavel, privind peste veacuri, a scris cuvinte de încurajare şi avertizare pentru aşteptătorii încercaţi în această criză: „Să nu vă părăsiţi dar încrederea voastră pe care o aşteaptă o mare răsplătire! Căci aveţi nevoie de răbdare, ca, după ce aţi împlinit voia lui Dumnezeu, să puteţi căpăta ce v-a fost făgăduit. «Încă puţină, foarte puţină vreme» şi «Cel ce vine va veni şi nu va zăbovi. Şi cel neprihănit va trăi prin credinţă; dar dacă dă înapoi, sufletul Meu nu găseşte plăcere în el.» Noi însă nu suntem din aceia care dau înapoi ca să se piardă, ci din aceia care au credinţă pentru mântuirea sufletului.“

Singura cale sigură era să preţuiască lumina pe care deja o primiseră de la Dumnezeu, să se ţină tare de făgăduinţele Sale, să continue să cerceteze Scripturile, să aştepte şi să vegheze cu răbdare pentru a primi mai multă lumină. [375]

Capitolul 53 — Sanctuarul

Temelia şi stâlpul credinţei advente a fost versetul din Daniel 8, 14, mai presus de toate celelalte: „Până vor trece două mii trei sute de seri şi dimineţi; apoi sanctuarul va fi curăţit.“ Aceste cuvinte erau bine cunoscute de toţi cei ce credeau că Domnul venea curând. Această profeţie a fost repetată cu bucurie de mii de oameni, ca lozincă a credinţei lor. Toţi simţeau că de evenimentele aduse astfel în atenţie depindeau aşteptările lor cele mai strălucite şi speranţele lor cele mai de preţ. S-a arătat că aceste zile profetice se terminau în toamna anului 1844. Ca şi restul lumii creştine, adventiştii credeau pe atunci că pământul, sau o parte a lui, era sanctuarul, iar curăţirea sanctuarului nu putea să însemne decât purificarea pământului prin foc în măreaţa zi din urmă. Ei înţelegeau că acest lucru va avea loc la a doua venire a Domnului Hristos. De aici au tras concluzia că Hristos avea să se întoarcă pe pământ în anul 1844.

Dar timpul arătat a trecut şi Hristos n-a venit. Credincioşii ştiau că nu se putea să dea greş Cuvântul lui Dumnezeu; trebuie că felul în care interpretaseră ei profeţia era greşit; dar unde era greşeala? Mulţi s-au grăbit să taie nodul dificultăţii negând că perioada celor 2300 de zile se termina în anul 1844. Nu putea fi dat nici un motiv [376] pentru această poziţie, decât faptul că Hristos nu a venit la timpul aşteptat. Ei argumentau că, dacă zilele profetice s-ar fi terminat în anul 1844, Hristos ar fi venit atunci să cureţe sanctuarul, purificând pământul prin foc; şi că, de vreme ce El n-a venit, nu se poate ca perioada să se fi încheiat.

Deşi majoritatea adventiştilor a abandonat calculul perioadelor profetice făcut anterior, şi în consecinţă a negat corectitudinea mişcării bazate pe el, câţiva n-au vrut să renunţe la punctele de credinţă şi experienţă care erau susţinute de Scripturi şi de mărturia specială a Duhului lui Dumnezeu. Ei credeau că adoptaseră principii sănătoase de interpretare în studiul Scripturilor şi că era de datoria lor să se ţină tare de adevărurile deja câştigate şi să urmeze în continuare aceeaşi cale de cercetare a Bibliei. Cu rugăciune fierbinte, ei şi-au revizuit poziţia şi au studiat Scripturile ca să-şi descopere greşeala. Neputând să vadă nici o eroare în explicaţia perioadelor profetice, au fost conduşi să examineze mai îndeaproape subiectul sanctuarului.

Sanctuarul pământesc şi sanctuarul ceresc

În investigaţiile lor, au aflat că sanctuarul pământesc, construit de Moise la porunca lui Dumnezeu potrivit cu modelul ce i-a fost arătat pe munte, era „o asemănare pentru vremurile de acum, când se aduc daruri şi jertfe“; că cele două locuri sfinte ale sale erau „chipurile lucrurilor care sunt în ceruri“; că Hristos, Marele nostru Preot, este „slujitor al locului prea sfânt şi al adevăratului cort, care a fost ridicat nu de om, ci de Domnul“; că „Hristos n-a intrat într-un locaş de închinare făcut de mână omenească, după chipul adevăratului locaş de închinare, ci a intrat chiar în cer, ca să Se înfăţişeze acum, pentru noi, [377] înaintea lui Dumnezeu.“ Evrei 9, 9, 23; 8, 2; 9, 24.

Sanctuarul din cer, în care Domnul Isus slujeşte în favoarea noastră, este marele original, iar sanctuarul construit de Moise era o copie a acestuia. După cum sanctuarul de pe pământ avea două încăperi, sfânta şi sfânta sfintelor, există două locuri sfinte şi în sanctuarul din cer. Chivotul ce conţinea legea lui Dumnezeu, altarul tămâierii şi alte instrumente de slujire care se găseau în sanctuarul pământesc erau duplicate ale celor din sanctuarul de sus. Într-o viziune sfântă, apostolului Ioan i s-a permis să intre în cer şi să vadă sfeşnicul şi altarul tămâierii şi, când „templul lui Dumnezeu, care este în cer, a fost deschis, “ a mai văzut şi „chivotul legământului Său.“ Apocalipsa 4, 5; 8, 3; 11, 19.

Cei care căutau adevărul au găsit dovezi incontestabile ale existenţei unui sanctuar în cer. Moise a făcut sanctuarul pământesc după un model ce i-a fost arătat. Pavel a declarat că acel model era adevăratul sanctuar care este în cer. (Evrei 8, 2.5). Ioan a mărturisit că l-a văzut în cer.

La încheierea celor 2300 de zile, în anul 1844, pe pământ nu mai exista de multe secole nici un sanctuar; de aceea, sanctuarul din cer trebuie să fie acela despre care se vorbeşte în declaraţia: „Până vor trece 2300 de seri şi dimineţi; apoi sfântul locaş va fi curăţit.“ Dar cum poate sanctuarul ceresc să aibă nevoie de curăţire? Întorcându-se iarăşi la Scripturi, cercetătorii profeţiei au aflat că această curăţire nu însemna îndepărtarea impurităţilor fizice, deoarece trebuia făcută cu sânge şi, prin urmare, trebuie să fie o curăţire de păcat. Apostolul spune: „Dar, deoarece chipurile lucrurilor care sunt în ceruri au trebuit curăţite în felul acesta [cu sângele animalelor], trebuia ca înseşi lucrurile cereşti să fie [378] curăţite cu jertfe mai bune decât acestea [chiar sângele scump al lui Hristos].“ Evrei 9, 23.

Pentru a obţine o cunoaştere mai profundă a curăţirii despre care vorbeşte profeţia, a fost necesară înţelegerea serviciului din sanctuarul ceresc. Acest lucru putea fi învăţat numai din slujba sanctuarului pământesc; deoarece Pavel declară că preoţii care slujeau acolo reprezentau „chipul şi umbra lucrurilor cereşti.“ Evrei 8, 5.

Curăţirea sanctuarului

După cum în vechime păcatele poporului erau transferate simbolic asupra sanctuarului pământesc, prin sângele jertfei pentru păcat, şi păcatele noastre sunt transferate, în fapt, asupra sanctuarului ceresc, prin sângele lui Hristos. După cum curăţirea tipică a celui pământesc era îndeplinită prin îndepărtarea păcatelor cu care fusese mânjit, la fel şi curăţirea antitipică celui ceresc trebuie îndeplinită prin îndepărtarea, sau ştergerea, păcatelor înregistrate acolo. Aceasta necesită o examinare a cărţilor de aducere aminte pentru a determina cine, prin căinţa de păcat şi credinţa în Hristos, este îndreptăţit să beneficieze de ispăşirea Lui. Aşadar, curăţirea sanctuarului implică o judecată de cercetare. Această lucrare trebuie îndeplinită înainte de venirea lui Hristos ca să-Şi mântuiască poporul, deoarece, atunci când vine, răsplata Lui este cu El, ca să dea fiecăruia după faptele lui. (Apocalipsa 22, 11.)

Astfel, cei care au urmărit lumina crescândă a cuvântului profetic au văzut că, în loc de a veni pe pământ la încheierea celor 2300 de zile, în anul 1844, Domnul Hristos a intrat în locul prea sfânt al sanctuarului ceresc, în prezenţa lui Dumnezeu pentru a îndeplini lucrarea de încheiere a ispăşirii, pregătitoare pentru venirea Lui. [379]

Capitolul 54 — A treia solie îngerească

Când Hristos a intrat în sfânta sfintelor din sanctuarul ceresc, pentru a săvârşi încheierea lucrării de ispăşire, le-a încredinţat slujitorilor Lui ultima solie de har ce trebuia dată lumii. Aceasta este avertizarea îngerului al treilea din Apocalipsa 14. Imediat după proclamarea ei, profetul Îl vede pe Fiul omului venind în slavă ca să recolteze secerişul pământului.

După cum a fost prezis în Scripturi, slujba lui Hristos în locul prea sfânt a început la încheierea perioadei profetice, în anul 1844. Cuvintele lui Ioan din Apocalipsa 11, 19 se aplică tocmai la acest timp: „Templul lui Dumnezeu, care este în cer, a fost deschis: şi s-a văzut chivotul legământului Său.“ Chivotul legământului lui Dumnezeu se află în al doilea compartiment al sanctuarului. Când Domnul Hristos a intrat acolo să slujească în favoarea păcătosului, această parte din interiorul templului a fost deschisă şi s-a văzut chivotul lui Dumnezeu. Maiestatea şi puterea lui Dumnezeu s-au descoperit acelora care, prin credinţă, Îl vedeau pe Mântuitorul în lucrarea Lui de mijlocire. Când poalele slavei au umplut templul, lumina din sfânta sfintelor s-a revărsat asupra poporului Său aşteptător de pe pământ.

Ei Îl urmaseră prin credinţă pe Marele lor Preot din sfânta în sfânta sfintelor şi L-au văzut mijlocind cu sângele Său înaintea chivotului lui Dumnezeu. În acel chivot sfânt se află Legea Tatălui, aceeaşi Lege care a fost rostită de [380] Însuşi Dumnezeu, în mijlocul tunetelor, la Sinai şi scrisă cu propriu-I deget pe tablele de piatră. Nici o poruncă nu a fost anulată; nici o iotă sau frântură nu a fost schimbată. Când i-a dat lui Moise o copie a Legii Lui, Dumnezeu a păstrat măreţul original în sanctuarul de sus. Cercetând preceptele sfinte, căutătorii adevărului au găsit, chiar în sânul Decalogului, porunca a patra, aşa cum a fost proclamată pentru prima oară: „Adu-ţi aminte de ziua de odihnă, ca s-o sfinţeşti. Să lucrezi şase zile şi să-ţi faci lucrul tău. Dar ziua a şaptea este ziua de odihnă închinată Domnului, Dumnezeului tău: să nu faci nici o lucrare în ea, nici tu, nici fiul tău, nici fiica ta, nici robul tău, nici roaba ta, nici vita ta, nici străinul care este în casa ta. Căci în şase zile a făcut Domnul cerurile, pământul şi marea şi tot ce este în ele, iar în ziua a şaptea S-a odihnit: de aceea a binecuvântat Domnul ziua de odihnă şi a sfinţit-o.“ Exodul 20:8-11.

Duhul lui Dumnezeu a impresionat inimile acestor cercetători ai Cuvântului Său. Ei s-au convins că încălcaseră din neştiinţă porunca a patra, nerespectând ziua de odihnă a Creatorului. Au început să examineze motivele pentru care este ţinută ziua întâi a săptămânii în locul zilei sfinţite de Dumnezeu. Nu au putut găsi în Scripturi nici o dovadă că porunca a patra ar fi fost desfiinţată sau că Sabatul ar fi fost schimbat; binecuvântarea care a sfinţit la început ziua a şaptea nu a fost niciodată îndepărtată. Ei căutaseră cu sinceritate să cunoască şi să facă voia lui Dumnezeu, iar acum, când se vedeau călcători ai Legii Sale, întristarea le-a umplut inimile. Îndată şi-au dovedit credincioşia faţă de Dumnezeu, sfinţind Sabatul Lui.

Multe şi stăruitoare au fost eforturile depuse pentru a le răsturna credinţa. Toţi puteau să vadă că, [381] dacă sanctuarul pământesc era un chip sau o copie a celui ceresc, Legea depozitată în chivotul de pe pământ era o transcriere exactă a Legii din chivotul din cer, iar acceptarea adevărului cu privire la sanctuarul ceresc implica recunoaşterea pretenţiilor Legii lui Dumnezeu şi a caracterului obligatoriu al Sabatului poruncii a patra.

Cei care au acceptat lumina cu privire la mijlocirea lui Hristos şi la caracterul veşnic al Legii lui Dumnezeu au văzut că tocmai acestea erau adevărurile scoase în evidenţă în solia îngerului al treilea. Îngerul declară: „Aici este răbdarea sfinţilor care păzesc poruncile lui Dumnezeu şi credinţa lui Isus.“ Apocalipsa 14, 12. Acest text este precedat de o avertizare solemnă şi grozavă: „Dacă se închină cineva fiarei şi icoanei ei şi primeşte semnul ei pe frunte sau pe mână, va bea şi el din vinul mâniei lui Dumnezeu, turnat neamestecat în paharul mâniei Lui.“ Apocalipsa 14, 9.10. Pentru înţelegerea acestei solii era necesară o interpretare a simbolurilor folosite. Ce reprezentau fiara, icoana şi semnul? Din nou, cei care căutau adevărul s-au întors la studiul profeţiilor.

Fiara şi icoana ei

Prin această primă fiară este reprezentată biserica romano-catolică, un corp ecleziastic îmbrăcat cu putere civilă, având autoritatea să-i pedepsească pe toţi dizidenţii. Chipul fiarei reprezintă un alt corp religios îmbrăcat cu puteri asemănătoare. Formarea acestui chip este lucrarea acelei fiare care s-a ridicat în pace şi pretindea a fi blândă şi care este un simbol frapant al Statelor Unite ale Americii. Aici trebuie găsită icoana papalităţii. Când bisericile din ţara noastră, unindu-se cu privire la punctele de credinţă comune, vor [382] influenţa statul să impună decretele lor şi să susţină instituţiile lor, atunci America protestantă va forma un chip al ierarhiei romane. Atunci biserica adevărată va fi asaltată prin persecuţie, la fel ca poporul lui Dumnezeu de altădată.

Fiara cu coarne ca de miel porunceşte ca „toţi, mici şi mari, bogaţi şi săraci, slobozi şi robi, să primească un semn pe mâna dreaptă sau pe frunte şi nimeni să nu poată cumpăra sau vinde fără să aibă semnul acesta, adică numele fiarei sau numărul numelui ei.“ Apocalipsa 13, 16.17. Acesta este semnul despre care ne avertizează al treilea înger — semnul fiarei dintâi, adică papalitatea; de aceea trebuie căutat între trăsăturile caracteristice ale acelei puteri. Profetul Daniel a declarat că biserica romană, simbolizată prin cornul cel mic, avea să se gândească să schimbe vremurile şi Legea (Daniel 7, 25), iar Pavel o descrie ca omul fărădelegii (2Tesaloniceni 2, 3.4), care avea să se înalţe mai presus de Dumnezeu. Numai schimbând Legea lui Dumnezeu putea papalitatea să se înalţe mai presus de Dumnezeu; oricine înţelege acest lucru şi totuşi păzeşte Legea astfel schimbată dă cinste supremă puterii care a făcut schimbarea.

Porunca a patra, pe care Roma s-a străduit s-o înlăture, este singura poruncă din Decalog care arată către Dumnezeu ca fiind Creatorul cerurilor şi al pământului, deosebindu-l astfel pe adevăratul Dumnezeu de dumnezeii falşi. Sabatul a fost instituit pentru a comemora lucrarea creaţiunii şi a îndrepta astfel mintea oamenilor către Dumnezeul cel viu şi adevărat. Puterea Sa creatoare este menţionată peste tot în Scripturi, ca dovadă că Dumnezeul lui Israel este superior zeităţilor păgâne. Dacă Sabatul ar fi fost întotdeauna păstrat gândurile şi afecţiunea omului s-ar fi îndreptat către Făcătorul lui ca subiect al veneraţiei şi închinării [383] şi n-ar fi existat niciodată vreun idolatru, ateu sau necredincios.

Acea instituţie care arată către Dumnezeu ca fiind Creatorul este un semn al autorităţii Sale de drept asupra fiinţelor pe care le-a întocmit. Schimbarea Sabatului este semnul autorităţii bisericii Romane. Cei care înţeleg cerinţele poruncii a patra şi totuşi aleg să ţină sabatul fals în locul celui adevărat aduc, prin aceasta, un omagiu tocmai acelei puteri care a introdus falsul sabat.

O solie solemnă

Cea mai înfricoşătoare ameninţare adresată vreodată muritorilor este cuprinsă în solia îngerului al treilea. Păcatul care provoacă mânia lui Dumnezeu neamestecată cu milă trebuie să fie unul teribil. Oamenii nu trebuie lăsaţi în întuneric cu privire la această chestiune; avertizarea împotriva acestui păcat trebuie dată lumii înainte să cadă pedeapsa judecăţilor lui Dumnezeu, ca toţi să poată şti de ce va veni aceasta şi să aibă ocazia să scape de ea.

În cadrul marii lupte se diferenţiază două clase distincte şi opuse. Una „se închină fiarei şi chipului ei şi primeşte semnul ei“, aducând astfel asupra sa judecăţile grozave cu care ameninţă îngerul al treilea. Oamenii din cealaltă categorie, în puternic contrast cu lumea, „ţin poruncile lui Dumnezeu şi credinţa lui Isus.“ Apocalipsa 14, 9.12.

Acestea au fost adevărurile importante descoperite înaintea celor care au primit solia îngerului al treilea. Când şi-au revizuit experienţa, de la prima proclamare a celei de a doua veniri a Domnului Hristos şi până la trecerea timpului aşteptat în 1844, ei au văzut explicaţia dezamăgirii lor, iar speranţa şi bucuria le-au însufleţit iarăşi inimile. Lumina de la sanctuar strălucea asupra trecutului, prezentului [384] şi viitorului, iar ei au cunoscut că Dumnezeu îi condusese prin providenţa Lui care nu greşeşte niciodată. Cu un nou curaj şi o credinţă mai fermă, ei s-au alăturat vestirii soliei de avertizare a celui de-al treilea înger. Din anul 1844, ca împlinire a profeţiei îngerului al treilea, atenţia lumii a fost atrasă către adevăratul Sabat şi un număr tot mai mare de oameni se întorc la ţinerea zilei sfinte a lui Dumnezeu. [385]

Capitolul 55 — O platformă neclintită

Am văzut o grupă care stătea neclintită şi bine păzită şi nu-i sprijinea pe cei care voiau să tulbure credinţa stabilită a întregului corp. Dumnezeu privea la ei aprobator. Mi s-au arătat trei trepte: prima, a doua şi a treia solie îngerească. Îngerul meu însoţitor a zis: „Vai de acela care va mişca vreo cărămidă sau vreun cui al acestor solii. Înţelegerea adevărată a acestor solii este de importanţă vitală. Destinul sufletelor atârnă de modul în care sunt primite.“

Mi-a fost iarăşi atrasă atenţia la aceste solii şi am văzut cât de scump a plătit poporul lui Dumnezeu pentru experienţa sa. Ea a fost obţinută prin multă suferinţă şi prin luptă aspră. Dumnezeu i-a condus pas cu pas, până i-a aşezat pe o platformă solidă, de neclintit. Am văzut nişte persoane apropiindu-se de platformă şi examinându-i temelia. Unii urcau imediat pe platformă, cu bucurie. Alţii începeau să-i critice temelia. Ei doreau să se aducă îmbunătăţiri, socotind că numai atunci platforma ar fi perfectă, iar oamenii mult mai fericiţi.

Unii au coborât de pe ea ca s-o examineze şi au declarat că a fost aşezată greşit. Am văzut, însă, că aproape toţi au rămas neclintiţi pe platformă şi i-au îndemnat pe cei care coborâseră să înceteze cu plângerile lor; căci Dumnezeu [386] era Meşterul Zidar, aşa că luptau de fapt împotriva Lui. Au recapitulat lucrarea minunată a lui Dumnezeu, care îi condusese la platforma neclintită, şi şi-au ridicat împreună ochii spre cer şi au slăvit pe Dumnezeu cu glas tare. Acest lucru i-a impresionat pe unii dintre cei care se plânseseră şi părăsiseră platforma, iar ei au urcat din nou pe ea, cu umilinţă.

Repetarea experienţei evreilor

Mi s-a arătat proclamarea primei veniri a Domnului Hristos. Ioan a fost trimis în spiritul şi puterea lui Ilie pentru a pregăti calea lui Isus. Cei care au respins mărturia lui Ioan nu au beneficiat de pe urma învăţăturilor Domnului Isus. Împotrivirea lor faţă de solia care prezicea venirea Lui i-a aşezat în poziţia de a nu putea primi nici chiar cea mai puternică dovadă că El era Mesia. Satana i-a condus pe cei care au respins solia lui Ioan să meargă şi mai departe, să-L respingă şi să-L răstignească pe Hristos. Făcând aceasta, ei s-au aşezat acolo unde nu puteau primi, în ziua Cincizecimii, binecuvântarea care i-ar fi învăţat calea spre sanctuarul ceresc.

Prin sfâşierea perdelei templului s-a arătat că jertfele şi slujbele iudaice nu vor mai fi acceptate. Marea Jertfă fusese oferită şi acceptată, iar Duhul Sfânt care a coborât în ziua Cincizecimii a îndreptat mintea ucenicilor de la sanctuarul pământesc la cel ceresc, unde Domnul Isus intrase cu propriu-I sânge, pentru a revărsa asupra ucenicilor binecuvântările ispăşirii Sale. Evreii, însă, au fost lăsaţi în întuneric deplin. Ei au pierdut toată lumina pe care ar fi putut s-o aibă cu privire la Planul de Mântuire; şi încă se mai încredeau în jertfele lor inutile. Sanctuarul ceresc luase locul celui pământesc, dar ei nu aveau cunoştinţă de această [387] schimbare. De aceea, nu puteau beneficia de mijlocirea Domnului Hristos în locul sfânt.

Mulţi privesc cu oroare la calea pe care au urmat-o evreii, respingându-L şi răstignindu-L pe Hristos. Când citesc istoria acestui abuz ruşinos, ei cred că-L iubesc şi că nu s-ar fi lepădat de El, cum a făcut Petru, şi nu L-ar fi răstignit, ca evreii; dar Dumnezeu, care citeşte inimile tuturor, a pus la încercare acea dragoste pentru Isus pe care ei pretindeau să o aibă.

Cerul întreg privea cu cel mai profund interes primirea primei solii îngereşti, dar mulţi dintre cei care pretindeau că-L iubesc pe Isus şi vărsau lacrimi când citeau istoria crucii au luat în râs vestea bună a venirii Lui. În loc de a primi cu bucurie solia, ei au declarat că era o iluzie. Îi urau pe cei care iubeau venirea Lui şi-i dădeau afară din biserici. Cei care au respins prima solie nu au putut beneficia de a doua; nici de strigătul de la miezul nopţii, care trebuia să-i pregătească să intre cu Isus, prin credinţă, în locul prea sfânt al sanctuarului ceresc. Respingând cele două solii de mai înainte, ei şi-au întunecat înţelegerea într-atât încât nu pot vedea nici o lumină în solia îngerului al treilea, care arată calea spre Sfânta Sfintelor. [388]

Capitolul 56 — Amăgirile lui Satana

Satana şi-a început înşelătoria în Eden. El i-a spus Evei: „Hotărât, că nu veţi muri.“ Aceasta a fost prima lui lecţie cu privire la nemurirea sufletului; el şi-a continuat această înşelătorie de atunci şi până în prezent şi o va susţine mai departe până la sfârşitul captivităţii copiilor lui Dumnezeu. Mi s-au arătat Adam şi Eva în Eden. Ei au luat din pomul oprit, după care în jurul pomului vieţii a fost aşezată sabia de foc, iar ei au fost izgoniţi din grădină ca să nu ia din fructul lui şi să devină păcătoşi nemuritori. Fructul acestui pom perpetua nemurirea. Am auzit pe un înger întrebând: „Cine din familia lui Adam a trecut de sabia aceea de foc şi a luat din pomul vieţii?“ Am auzit un alt înger răspunzând: „Nimeni din familia lui Adam nu a trecut de acea sabie de foc ca să ia din pomul acela: de aceea nu există păcătos nemuritor.“ Sufletul care păcătuieşte, acela va muri de o moarte veşnică — o moarte din care nu va mai exista speranţă de înviere; atunci mânia lui Dumnezeu se va potoli.

Pentru mine a fost uimitor faptul că Satana a putut avea atâta succes în a-l face pe om să creadă că declaraţia lui Dumnezeu din Ezechiel 18, 4, „Sufletul care păcătuieşte, acela va muri“, înseamnă că sufletul care păcătuieşte nu va muri, ci va trăi veşnic în suferinţă. Îngerul a zis: „Viaţa este viaţă, fie că este [389] trăită în durere, fie în fericire. Moartea este fără durere, fără bucurie, fără ură.“

Satana le-a spus îngerilor lui să facă un efort deosebit spre a răspândi minciuna spusă pentru prima oară Evei în Eden: „Hotărât, că nu veţi muri.“ Pe măsură ce rătăcirea era primită de oameni, iar ei erau făcuţi să creadă că omul este nemuritor, Satana i-a condus mai departe să creadă că păcătosul va trăi în suferinţă veşnică. Apoi, a fost pregătită calea ca Satana să lucreze prin reprezentanţii lui şi să-L prezinte pe Dumnezeu înaintea oamenilor ca pe un tiran răzbunător, care îi aruncă în iad pe toţi cei ce nu-I sunt pe plac, iar ei vor simţi mânia Lui pentru veşnicie; şi, în timp ce aceştia îndură chinuri de nespus şi se zvârcolesc în flăcările veşnice, El priveşte în jos la ei cu satisfacţie. Satana ştia că dacă această rătăcire va fi primită Dumnezeu, în loc să fie iubit şi adorat, va fi urât de mulţi şi mulţi vor fi conduşi să creadă că ameninţările Cuvântului lui Dumnezeu nu se vor împlini în mod literal, deoarece ar fi împotriva caracterului Său binevoitor şi iubitor să cufunde în chinuri veşnice fiinţele pe care le-a creat.

O altă extremă la care i-a condus Satana pe oameni este aceea de a trece complet cu vederea dreptatea lui Dumnezeu şi ameninţările din Cuvântul Său, prezentându-L ca neavând decât milă, aşa încât nimeni nu va pieri, ci atât sfinţii cât şi păcătoşii vor fi în cele din urmă mântuiţi în împărăţia Lui.

Ca urmare a rătăcirilor populare cu privire la nemurirea sufletului şi la chinul fără sfârşit, Satana profită de o altă clasă şi-i determină să privească Biblia ca pe o carte neinspirată. Ei cred că ea învaţă multe lucruri bune, dar că nu se pot bizui pe ea şi n-o pot iubi, din cauză că au fost învăţaţi că Biblia susţine doctrina chinului veşnic. [390]

Există încă o categorie de oameni pe care Satana îi conduce încă şi mai departe, chiar până acolo încât să nege existenţa lui Dumnezeu. Ei nu pot vedea nici o consecvenţă în caracterul Dumnezeului Bibliei, dacă El va aplica torturi oribile unei părţi a familiei omeneşti, pentru toată veşnicia. Prin urmare, ei neagă Biblia şi pe Autorul ei şi privesc moartea ca pe un somn veşnic.

Mai există încă o clasă a celor fricoşi şi timizi. Pe aceştia, Satana îi ispiteşte să comită păcatul, iar după ce au păcătuit le prezintă faptul că plata păcatului nu ar fi moartea, ci viaţa în chinuri groaznice, pe care le vor îndura de-a lungul veacurilor veşnice. Exagerând astfel înaintea minţii lor slabe grozăviile unui iad veşnic, el le ia mintea în stăpânire şi ei îşi pierd judecata. Apoi Satana şi îngerii lui jubilează, iar necredincioşii şi ateii se unesc în a arunca reproşuri asupra creştinismului. Ei pretind că aceste rele sunt rezultatul natural al credinţei în Biblie şi în Autorul ei când, de fapt, ele sunt rezultatul acceptării ereziei populare.

Scripturile, temelie sigură

Am văzut că oştile cereşti s-au umplut de indignare din cauza acestei lucrări sfidătoare a lui Satana. Am întrebat de ce trebuia îngăduită influenţa acestor înşelătorii asupra minţii oamenilor, când îngerii lui Dumnezeu erau puternici şi puteau cu uşurinţă să zdrobească puterea vrăjmaşului, dacă ar fi însărcinaţi s-o facă. Am văzut apoi că Dumnezeu ştia că Satana avea să încerce orice vicleşug pentru a-l nimici pe om; de aceea, El a hotărât să se scrie Cuvântul Lui şi Şi-a prezentat în mod atât de clar planurile pe care le are pentru omenire, încât nici cel mai slab să nu greşească. După ce i-a dat omului Cuvântul Său, l-a păzit cu atenţie ca să nu fie distrus de Satana şi de îngerii lui sau de vreunul din agenţii sau reprezentanţii acestuia. În timp ce alte cărţi pot fi distruse, Biblia avea să rămână nemuritoare. Aproape de [391] încheierea timpului, când înşelăciunile lui Satana se vor înmulţi, ea avea să fie multiplicată astfel încât toţi care vor dori să poată avea o copie şi, dacă vor vrea, să se poată înarma împotriva înşelătoriilor şi minunilor lui mincinoase.

Am văzut că Dumnezeu a ocrotit Biblia în chip deosebit; cu toate acestea, pe vremea când existau doar puţine copii ale ei, oameni învăţaţi au schimbat în unele situaţii cuvintele, crezând că o simplifică, deşi în realitate complicau ceea ce era clar, făcând-o să depindă de vederile lor, care erau stăpânite de tradiţie. În ciuda acestui fapt, am văzut că, luat ca întreg, Cuvântul lui Dumnezeu este un lanţ perfect, cu verigile legate una de alta şi explicându-se una pe alta. Cercetătorii sinceri după adevăr nu trebuie să greşească, deoarece nu numai că Scriptura este simplă şi clară, arătând calea vieţii, dar şi Duhul Sfânt este dat ca un ghid în înţelegerea acestei căi spre viaţă, descoperite în Biblie.

Am văzut că îngerii lui Dumnezeu nu controlează niciodată voinţa. Dumnezeu pune înaintea omului viaţa şi moartea. Omul poate să aleagă. Mulţi doresc viaţa, dar continuă să meargă pe calea cea largă. Ei aleg să se răzvrătească împotriva guvernării lui Dumnezeu, în ciuda milei şi îndurării Lui nespus de mari, manifestate în faptul că L-a dat pe Fiul Său să moară pentru ei. Cei care nu aleg să primească mântuirea atât de scump plătită, trebuie pedepsiţi. Am văzut, însă, că Dumnezeu nu-i va arunca în iad, să îndure chinuri fără sfârşit, şi nici nu-i va lua în cer; pentru că a-i aduce în compania celor curaţi şi sfinţi i-ar face peste măsură de nefericiţi. Dar El îi va distruge, cu desăvârşire, şi-i va face ca şi cum n-ar fi existat niciodată; atunci dreptatea Lui va fi satisfăcută. Dumnezeu l-a făcut pe om din ţărâna pământului, iar cei neascultători şi nesfinţi vor fi consumaţi de foc şi se vor întoarce în ţărână. Am văzut că bunăvoinţa şi [392] îndurarea Lui Dumnezeu astfel arătate ar trebui să-i conducă pe toţi să-I admire caracterul şi să-I adore Numele cel sfânt. După nimicirea celor răi de pe întregul pământ, toate oştile cereşti vor spune: „Amin!“

Satana priveşte cu mare satisfacţie la cei care se pretind creştini, deşi aderă la înşelătoriile pe care el însuşi le-a conceput. Lucrarea lui este încă să inventeze noi înşelăciuni, iar puterea şi viclenia lui în această direcţie cresc mereu. El i-a condus pe reprezentanţii lui, papii şi preoţii, să se înalţe pe sine şi să agite oamenii ca să-i persecute cu cruzime şi să-i omoare pe cei care nu voiau să-i accepte înşelătoriile. O, câtă suferinţă şi agonie au fost făcuţi să îndure urmaşii scumpi ai lui Hristos! Îngerii au înregistrat totul cu exactitate. Satana şi îngerii lui răi le spuneau triumfători îngerilor care slujeau acelor sfinţi suferinzi că toţi vor fi omorâţi, aşa că nu va mai fi lăsat nici un creştin adevărat pe întregul pământ. Am văzut că biserica lui Dumnezeu era curată pe atunci. Nu exista primejdia să intre în ea oameni cu inima stricată, deoarece creştinul sincer care îndrăznea să-şi declare credinţa accepta pericolul de a suferi roata, rugul şi orice altă tortură pe care o puteau inventa sau inspira minţii omeneşti Satana şi îngerii lui răi. [393]

Capitolul 57 — Spiritismul

Doctrina nemuririi naturale a pregătit calea spiritismului actual. Dacă morţii sunt admişi în prezenţa lui Dumnezeu şi a îngerilor sfinţi şi dacă au privilegiul să cunoască mult mai mult decât înainte, de ce nu s-ar întoarce pe pământ ca să-i ilumineze şi să-i instruiască pe cei vii? Cum ar putea cei care cred în conştienţa omului în moarte să respingă ceea ce le este comunicat de spiritele proslăvite, ca lumină divină? Iată un canal privit ca sacru, prin care Satana lucrează pentru îndeplinirea scopurilor lui. Îngerii căzuţi care îi împlinesc poruncile apar ca mesageri din lumea spiritelor. În timp ce pretinde a-i pune pe cei vii în legătură cu morţii, Satana îşi exercită asupra lor influenţa ce le vrăjeşte mintea.

El are putere chiar să aducă înaintea oamenilor apariţii asemănătoare cu prietenii lor morţi. Contrafacerea este perfectă; înfăţişarea cunoscută, cuvintele şi tonul vocii sunt reproduse cu o claritate uimitoare. Mulţi sunt mângâiaţi de asigurarea că cei dragi ai lor se bucură de fericirea cerului şi, fără să bănuiască primejdia, îşi pleacă urechea la spusele duhurilor înşelătoare şi la învăţăturile demonilor.

După ce oamenii au fost făcuţi să creadă că morţii într-adevăr se întorc să comunice cu ei, Satana face să apară cei ce au coborât nepregătiţi în mormânt. [394]

Aceştia pretind că sunt fericiţi în cer şi chiar ocupă acolo poziţii înalte. În felul acesta este învăţată rătăcirea că nu se face nici o deosebire între cel neprihănit şi cel rău. Pretinşii vizitatori din lumea spiritelor rostesc uneori avertizări şi dau semnale de alarmă ce se dovedesc corecte. Apoi, pe măsură ce câştigă încrederea oamenilor, ei prezintă învăţături ce subminează direct credinţa în Scripturi. Dând impresia de profund interes pentru binele prietenilor de pe pământ, ei strecoară cele mai primejdioase erori. Faptul că spun unele adevăruri şi sunt uneori în stare să prezică evenimente viitoare dă o aparenţă de temeinicie spuselor lor, iar învăţăturile lor false sunt acceptate de mulţimi cu atâta uşurinţă şi crezute fără nici o rezervă, ca şi cum ar fi adevărurile sacre ale Bibliei. Legea lui Dumnezeu este dată la o parte, Duhul harului dispreţuit şi sângele legământului socotit ca un lucru nesfânt. Spiritele neagă divinitatea Domnului Hristos şi-L plasează chiar pe Creator la acelaşi nivel cu ele. Astfel, sub o mască nouă, marele rebel încă îşi continuă războiul împotriva lui Dumnezeu, lupta începută în cer şi continuată de aproape şase mii de ani pe pământ.

Mulţi încearcă să explice manifestările spiritiste atribuindu-le în întregime înşelăciunii şi iuţelii de mână a mediumului. Cu toate că este adevărat că deseori trucurile au fost făcute să treacă drept manifestări reale, totuşi au existat şi demonstraţii evidente ale unor puteri supranaturale. Ciocăniturile misterioase, cu care a început spiritismul modern, nu au fost rezultatul înşelătoriei sau abilităţii omeneşti, ci lucrarea directă a îngerilor răi, care au introdus astfel una din cele mai eficace amăgiri pentru distrugerea sufletelor. Mulţi vor fi prinşi în capcană din cauza credinţei că spiritismul este doar o înşelătorie omenească. Când sunt puşi faţă în faţă cu manifestări pe care nu pot să nu le vadă ca [395] supranaturale, ei vor fi amăgiţi şi vor fi conduşi să le accepte ca fiind puterea cea mare a lui Dumnezeu.

Aceste persoane trec cu vederea mărturia Scripturilor cu privire la minunile făcute de Satana şi de agenţii lui. Cu ajutor satanic au fost făcuţi în stare magicienii lui Faraon să contrafacă lucrarea lui Dumnezeu. Apostolul Ioan descrie astfel puterea făcătoare de minuni ce se va manifesta în ultimele zile: „Săvârşea semne mari, până acolo că făcea chiar să se pogoare foc din cer pe pământ, în faţa oamenilor, şi amăgea pe locuitorii pământului prin semnele pe care i se dăduse să le facă.“ Apocalipsa 13, 13.14. Aici nu sunt prezentate doar simple şarlatanii. Oamenii sunt înşelaţi de minunile pe care agenţii lui Satana au putere să le săvârşească şi nu doar se prefac că le săvârşesc.

Vrăjitoria modernă

Astăzi, chiar numele vrăjitoriei este dispreţuit. Pretenţia că oamenii pot avea relaţii cu spirite rele este privită ca o invenţie a Evului Mediu, dar spiritismul, care-şi numără adepţii cu sutele de mii şi chiar cu milioanele, care şi-a făcut drum în cercurile ştiinţifice, care a invadat bisericile şi este favorizat de corpurile legislative şi chiar de curţile împăraţilor — această înşelătorie colosală nu este decât o redeşteptare, sub o nouă mască, a vrăjitoriei condamnate şi interzise în vechime.

Satana îi încântă pe oameni astăzi, cum a încântat-o pe Eva în Eden, incitându-le dorinţa de a obţine cunoaştere interzisă. „Veţi fi ca dumnezeii, “ declară el, „cunoscând binele şi răul.“ Genesa 3, 5. Dar înţelepciunea pe care o dă spiritismul este aceea descrisă de apostolul Iacov: ea „nu vine de sus, ci este pământească, firească, diavolească.“ Iacov 3, 15. [396]

Prinţul întunericului are o minte iscusită şi îşi adaptează cu pricepere ispitele la oameni de diferite condiţii şi culturi. El lucrează cu „toată amăgirea nelegiuirii“ ca să câştige controlul asupra copiilor oamenilor, dar îşi poate atinge obiectivul numai dacă ei se supun de bună voie ispitelor lui. Cei care îşi îngăduie trăsături rele de caracter se aşează sub puterea lui şi nu îşi dau seama unde va sfârşi calea lor. Ispititorul îi distruge şi apoi îi foloseşte pentru a-i distruge şi pe alţii.

Nimeni nu trebuie să fie amăgit

Nimeni, însă, nu trebuie să fie amăgit de pretenţiile mincinoase ale spiritismului. Dumnezeu a dat lumii suficientă lumină ca s-o facă în stare să descopere capcana. Dacă nu ar exista alte dovezi, ar trebui să fie destul pentru creştin faptul că spiritele nu fac nici o deosebire între neprihănire şi păcat, între cei mai curaţi şi nobili apostoli ai lui Hristos şi cei mai decăzuţi slujitori ai lui Satana. Prezentându-i pe cei mai decăzuţi dintre oameni ca fiind în cer, în poziţii înalte, Satana spune, de fapt, lumii: Nu contează cât eşti de rău; nu contează dacă vei crede sau nu în Dumnezeu şi în Biblie. Trăieşte cum îţi place; cerul este oricum căminul tău.

Mai mult decât atât, apostolii, aşa cum sunt personificaţi de aceste spirite mincinoase, sunt făcuţi să contrazică ceea ce au scris sub inspiraţia Duhului Sfânt, atunci când trăiau pe pământ. Ei neagă originea divină a Bibliei, surpând astfel temelia speranţei creştine şi stingând lumina ce descoperă calea spre cer.

Satana face lumea să creadă că Biblia este doar o ficţiune sau cel mult o carte potrivită pentru pruncia omenirii, dar care ar trebui acum privită cu uşurătate sau aruncată la o parte ca fiind demodată. El oferă manifestaţii spiritiste care să ia locul Cuvântului lui Dumnezeu. [397]

Aici este un canal aflat în întregime sub stăpânirea lui, iar prin acest mijloc poate face lumea să creadă ce vrea el. Satana pune în umbră Cartea care îl va judeca atât pe el cât şi pe urmaşii lui, fiindcă acesta este scopul lui. Pe Mântuitorul lumii îl face să fie doar un om obişnuit. După cum străjerii romani, care au păzit mormântul lui Isus, au răspândit raportul mincinos pe care l-au pus în gura lor preoţii şi bătrânii pentru a discredita învierea Lui, tot aşa şi cei care cred în manifestări spiritiste încearcă să facă să pară că nu există nimic miraculos în viaţa Mântuitorului nostru. După ce caută în felul acesta să-L dea la o parte pe Domnul Isus, atrag atenţia oamenilor către propriile lor minuni, declarând că acestea întrec cu mult lucrările lui Hristos.

Profetul Isaia spune: „Dacă vi se va zice însă: «Întrebaţi pe cei ce cheamă morţii şi pe cei ce spun viitorul, care şoptesc şi bolborosesc,» răspundeţi: «Nu va întreba oare un popor pe Dumnezeu său? Va întreba el pe cei morţi pentru cei vii? La lege şi la mărturie!» Căci dacă nu vor vorbi aşa, nu vor mai răsări zorile pentru poporul acesta.“ Isaia 8, 19.20. Dacă oamenii ar fi fost dispuşi să primească adevărul prezentat atât de clar în Scripturi, că morţii nu ştiu nimic, ei ar vedea în pretenţiile şi manifestările spiritismului lucrarea lui Satana cu putere, semne şi minuni mincinoase. Dar, decât să renunţe la libertatea atât de plăcută inimii fireşti şi la păcatele pe care le iubesc, mulţimile îşi închid mai degrabă ochii la lumină şi merg drept înainte, neţinând seama de avertizări, în timp ce Satana îşi aruncă laţul asupra lor, iar ei devin prada lui. „Pentru că n-au primit dragostea adevărului ca să fie mântuiţi, din această pricină Dumnezeu le trimite o lucrare de rătăcire, ca să creadă o minciună.“ 2 Tesaloniceni 2, 10.11.

Cei care se opun învăţăturilor spiritismului, [398] nu-i înfruntă numai pe oameni, ci pe Satana şi îngerii lui. Ei au intrat într-o luptă împotriva domniilor şi stăpânirilor şi împotriva duhurilor răutăţii care sunt în locurile înalte. Satana nu va ceda nici un centimetru de teren decât dacă este alungat de puterea solilor cereşti. Poporul lui Dumnezeu ar trebui să fie în stare să-l întâmpine cu cuvintele „Stă scris, “ aşa cum a făcut şi Mântuitorul nostru. Satana poate cita Scriptura astăzi ca şi în zilele lui Hristos şi-i va perverti învăţăturile pentru a-şi susţine înşelătoriile, dar versetele clare ale Bibliei vor oferi în orice luptă arme puternice.

Cei care vor să stea în picioare în timp de primejdie trebuie să înţeleagă mărturia Scripturilor cu privire la natura omului şi la starea morţilor, deoarece în viitorul apropiat mulţi se vor confrunta cu spirite ale demonilor întruchipând rude sau prieteni iubiţi şi susţinând cele mai periculoase erezii. Aceşti vizitatori vor apela la simţămintele noastre cele mai gingaşe şi vor face minuni pentru a-şi susţine pretenţiile. Noi trebuie să fim pregătiţi să le facem faţă cu adevărul Bibliei că morţii nu ştiu nimic şi că aceia care apar astfel sunt spiritele demonilor.

Multă vreme s-a pregătit Satana pentru efortul lui final de a înşela lumea. Temelia lucrării lui a fost aşezată prin asigurarea dată Evei în Eden: „Hotărât, că nu veţi muri... în ziua când veţi mânca din el vi se vor deschide ochii şi veţi fi ca Dumnezeu, cunoscând binele şi răul.“ Genesa 3, 4.5. Puţin câte puţin, el a pregătit calea pentru capodopera amăgirii lui în dezvoltarea spiritismului. Încă nu şi-a atins realizarea deplină a planurilor lui, dar şi-o va atinge în ultima perioadă de timp rămasă, iar lumea va fi atrasă de partea înşelătoriei lui. Oamenii se lasă repede adormiţi, legănaţi într-o siguranţă fatală, pentru a nu se mai trezi decât la revărsarea mâniei lui Dumnezeu. [399]

Capitolul 58 — Marea strigare

Am văzut îngerii grăbindu-se încolo şi încoace în cer, coborând pe pământ şi urcând din nou în cer, făcând pregătiri pentru împlinirea unui eveniment important. Apoi am văzut un alt înger puternic însărcinat să coboare pe pământ, pentru a-şi uni vocea cu cel de-al treilea înger şi a da putere şi forţă soliei lui. Acestui înger i s-au dat mare putere şi slavă şi, când a coborât, pământul a fost luminat de slava lui. Lumina care-l însoţea pătrundea peste tot, în timp ce el striga tare, cu glas puternic: „A căzut, a căzut Babilonul cel mare! A ajuns un locaş al demonilor, o închisoare a oricărui duh necurat, o închisoare a oricărei păsări necurate şi urâte.“ Apocalipsa 18, 2.

Solia căderii Babilonului, dată de al doilea înger, este repetată, menţionându-se în plus decăderea morală intrat în biserici după anul 1844. Lucrarea acestui înger vine la timpul potrivit pentru a se uni cu ultima mare lucrare a soliei îngerului al treilea, pe măsură ce aceasta creşte într-o mare strigare. Poporul lui Dumnezeu este astfel pregătit să stea în picioare în ceasul ispitei cu care se vor confrunta în curând. Am văzut o mare lumină strălucind asupra copiilor lui Dumnezeu, iar ei s-au unit să proclame fără teamă solia îngerului al treilea.

Alţi îngeri au fost trimişi să-l ajute pe îngerul puternic din cer şi am auzit glasuri ce păreau să răsune pretutindeni: „Ieşiţi din mijlocul ei, poporul Meu, ca să nu fiţi părtaşi la păcatele ei şi să nu fiţi loviţi cu urgiile ei! [400]

Pentru că păcatele ei s-au îngrămădit şi au ajuns până în cer; şi Dumnezeu şi-a adus aminte de nelegiuirile ei.“ Apocalipsa 18, 4.5. Această solie pare să se adauge soliei îngerului al treilea, unindu-se cu aceasta, după cum strigătul de la miezul nopţii s-a unit cu solia îngerului al doilea în anul 1844. Slava lui Dumnezeu era asupra sfinţilor care aşteptau răbdători, iar ei dădeau fără teamă ultima avertizare solemnă, proclamând căderea Babilonului şi chemând poporul lui Dumnezeu să iasă din mijlocul lui, ca să poată scăpa de soarta lui îngrozitoare.

Lumina revărsată asupra aşteptătorilor a pătruns pretutindeni, iar cei din biserici care aveau oarecare lumină, şi care nu auziseră şi nu respinseseră soliile celor trei îngeri, au ascultat chemarea şi au părăsit bisericile decăzute. Trecuseră ani de zile de la vestirea celor trei solii, dar lumina a strălucit din nou asupra multora, iar ei au avut privilegiul de a alege între viaţă şi moarte. Unii au ales viaţa şi au luat poziţie de partea celor care Îl aşteptau pe Domnul lor şi păzeau toate poruncile Lui. Solia îngerului al treilea avea să-şi facă lucrarea. Toţi aveau să fie testaţi cu privire la ea, iar cei consacraţi aveau să fie chemaţi afară din organizaţiile religioase.

O putere constrângătoare îi punea în mişcare pe cei sinceri, în timp ce manifestarea puterii lui Dumnezeu aducea frică şi reţinere în inima rudelor şi prietenilor lor necredincioşi, aşa că aceştia nu îndrăzneau şi nici nu aveau putere să-i împiedice pe aceia care simţeau lucrarea Duhului lui Dumnezeu asupra lor. Ultima chemare a fost dusă chiar şi la bieţii sclavi, iar cei evlavioşi din rândurile lor cântau cântări de bucurie nespusă la perspectiva fericitei lor eliberări[Profetul Ioan arată clar în Apocalipsa 6:15, 16 faptul că va exista sclavie în timpul celei de-a doua veniri a Domnului Hristos şi-i descrie în mod viu pe „toţi robii şi pe toţi oamenii liberi“ care strigă la munţi şi la stânci să cadă peste ei şi să-i ascundă „de faţa Celui ce şade pe scaunul de domnie“. — COMPILATORII]. Stăpânii lor nu-i puteau opri. [401]

Frica şi uimirea îi ţineau tăcuţi. Se făceau minuni, bolnavii erau vindecaţi, iar semnele şi minunile îi urmau pe credincioşi. Dumnezeu era la lucru şi fiecare sfânt, fără frică de urmări, îşi urma convingerile propriei conştiinţe şi se unea cu cei care păzeau toate poruncile lui Dumnezeu; şi împreună vesteau solia îngerului al treilea cu putere peste tot. Am văzut că această solie se va încheia cu putere şi tărie mult mai mari decât ale strigătului de la miezul nopţii.

Slujitorii lui Dumnezeu, îmbrăcaţi cu putere de sus, cu feţele luminate şi strălucind de sfântă consacrare, mergeau înainte ca să proclame solia din cer. Sufletele răspândite în toate organizaţiile religioase răspundeau chemării, iar cei cu inima curată erau grăbiţi să iasă din bisericile osândite, după cum Lot a fost scos în grabă din Sodoma înainte de distrugerea ei. Poporul lui Dumnezeu era întărit de slava extraordinară revărsată din abundenţă asupra lor pentru a-i pregăti să îndure ceasul ispitei. Am auzit pretutindeni o mulţime de glasuri spunând: „Aici este răbdarea sfinţilor, care păzesc poruncile lui Dumnezeu şi credinţa lui Isus.“ Apocalipsa 14, 12. [402]

Capitolul 59 — Închiderea harului

Mi s-a arătat timpul încheierii soliei îngerului al treilea. Puterea lui Dumnezeu fusese asupra poporului Lui, care îşi îndeplinise lucrarea şi se pregătise pentru ceasul încercării ce-i stătea în faţă. El primise ploaia târzie sau reînviorarea de la faţa Domnului, iar mărturia vie reînviase. Pretutindeni răsunase ultima mare avertizare, tulburându-i şi înfuriindu-i pe locuitorii pământului care nu voiau să primească solia.

Am văzut îngerii grăbindu-se încoace şi încolo în cer. Un înger cu o călimară la brâu s-a întors de pe pământ şi I-a raportat lui Isus că şi-a terminat lucrarea şi că sfinţii erau număraţi şi sigilaţi. L-am văzut apoi pe Domnul Isus, care slujea înaintea chivotului ce conţinea cele Zece Porunci, aruncând jos cădelniţa. Apoi şi-a ridicat mâinile şi a zis cu glas tare: „S-a sfârşit“. Toţi îngerii şi-au scos coroanele când Isus a făcut solemna declaraţie: „Cine este nedrept să fie nedrept şi mai departe; cine este întinat să se întineze şi mai departe; cine este fără prihană să trăiască şi mai departe fără prihană. Şi cine este sfânt să se sfinţească şi mai departe!“ Apocalipsa 22, 11

Fiecare caz fusese hotărât pentru viaţă sau pentru moarte. În timp ce Domnul Isus slujea în sanctuar, judecata neprihăniţilor morţi şi [403] apoi a celor vii continuase. Hristos Şi-a primit împărăţia, căci făcuse ispăşirea pentru poporul Lui şi le ştersese păcatele. Fiii împărăţiei erau pregătiţi. Nunta Mielului a avut loc, iar împărăţia şi mărirea ei sub cerul întreg au fost date lui Isus şi moştenitorilor mântuirii şi El avea să domnească în calitate de Împărat al împăraţilor şi Domn al domnilor.

Am auzit sunetul clopoţeilor de pe veşmintele Domnului Isus când a ieşit din sfânta sfintelor şi un nor de întuneric i-a acoperit atunci pe locuitorii pământului. Nu mai exista nici un mijlocitor între omul vinovat şi un Dumnezeu insultat. Câtă vreme Isus stătuse între Dumnezeu şi cei vinovaţi, oamenii au fost ţinuţi sub control într-o măsură, dar când El S-a dat la o parte dintre om şi Tatăl, această constrângere a fost îndepărtată şi Satana a avut stăpânire deplină asupra celor care nu s-au pocăit până la sfârşit.

Era imposibil ca plăgile să fie revărsate în timp ce Isus slujea în sanctuar. Dar când lucrarea Sa acolo se încheie şi mijlocirea Lui încetează, nu mai există nimic care să oprească mânia lui Dumnezeu, iar aceasta izbucneşte cu furie asupra capului neadăpostit al păcătosului vinovat, care a dispreţuit mântuirea şi a urât mustrarea. În acel timp înfricoşător, după încheierea mijlocirii Domnului Isus, sfinţii trăiau în faţa unui Dumnezeu sfânt fără mijlocitor. Fiecare caz fusese hotărât, fiecare piatră preţioasă numărată. Isus a întârziat o clipă în curtea de afară a sanctuarului ceresc, iar păcatele mărturisite în timp ce El Se aflase în sfânta sfintelor au fost aşezate asupra lui Satana, generatorul păcatului, care trebuie să sufere pedeapsa pentru ele. [Notă: Această suferinţă a lui Satana nu este nicidecum o ispăşire a vinei altuia. Aşa cum s-a arătat anterior, „Fărădelegea omului a fost aşezată asupra Domnului Hristos, înlocuitorul şi garantul omului.“ (Vezi p. 174). După ce aceia care au primit jertfa lui Hristos au fost răscumpăraţi, desigur că este drept ca Satana, generatorul păcatului, să sufere pedeapsa finală. „Când în sanctuarul ceresc s-a încheiat lucrarea de ispăşire, atunci, în prezenţa lui Dumnezeu, a îngerilor cereşti şi a celor răscumpăraţi, păcatele poporului lui Dumnezeu vor fi puse asupra lui Satana; el va fi declarat vinovat de tot răul pe care i-a determinat să-l facă.“ Marea luptă, p. 658 — COMPILATORII.] [404]

Prea târziu! Prea târziu!

Apoi L-am văzut pe Isus punându-şi deoparte hainele preoţeşti şi îmbrăcându-se cu veşmintele Lui împărăteşti. Pe cap avea multe coroane, una în alta. Înconjurat de oastea îngerească, a părăsit cerul. Plăgile cădeau asupra locuitorilor pământului. Unii Îl acuzau şi-L blestemau pe Dumnezeu. Alţii se grăbeau către poporul lui Dumnezeu şi-l implorau să-i înveţe cum să scape de judecăţile Sale. Dar sfinţii nu mai aveau nimic pentru ei. Ultima lacrimă pentru păcătoşi fusese vărsată, ultima rugăciune în agonie fusese oferită, ultima povară purtată, ultima avertizare dată. Glasul dulce al harului nu avea să-i mai invite. Atunci când sfinţii şi cerul întreg fuseseră interesaţi de salvarea lor, ei înşişi nu fuseseră interesaţi. Viaţa şi moartea le fuseseră puse înainte. Mulţi doreau viaţa, dar nu au făcut nici un efort ca s-o obţină. Nu au ales viaţa, iar acum nu mai exista sânge ispăşitor care să-l cureţe pe vinovat şi nici un Mântuitor plin de îndurare care să pledeze pentru ei strigând: „Cruţă-l, mai cruţă-l puţin pe păcătos.“ Cerul întreg se unise cu Isus la auzul cuvintelor grozave: „S-a sfârşit.“ Planul de Mântuire fusese adus la îndeplinire, dar puţini aleseseră să-l accepte. Pe măsură ce vocea dulce a harului se stingea, pe cei răi îi cuprindeau frica şi groaza. Cu o claritate înfricoşătoare, ei au auzit cuvintele: „Prea târziu! Prea târziu!“

Cei care nu preţuiseră Cuvântul lui Dumnezeu se grăbeau încoace şi încolo, rătăcind de la o mare la alta şi de la miazănoapte la răsărit în căutarea lui. [405]

Îngerul a zis: „Nu-l vor găsi. În ţară este o foamete; nu foamete de pâine, nici sete de apă, ci după auzirea cuvintelor Domnului. Ce n-ar da ei pentru un cuvânt de aprobare din partea lui Dumnezeu! Dar nu; trebuie să flămânzească şi să înseteze mai departe. Zi de zi au neglijat mântuirea, preţuind bogăţiile şi plăcerile pământeşti mai presus de orice comoară sau îndemn ceresc. Ei L-au respins pe Isus şi i-au dispreţuit pe sfinţii Lui. Cei necuraţi trebuie să rămână necuraţi pe veci.“

Pe când sufereau efectele plăgilor, mulţi dintre cei răi s-au înfuriat teribil. Era o privelişte de agonie înfiorătoare. Părinţii îşi ocărau cu amărăciune copiii şi copiii, părinţii, fraţii, surorile şi surorile, fraţii. Din toate părţile se auzeau strigăte puternice şi tânguitoare: „Tu ai fost acela care m-ai împiedicat să primesc adevărul, care m-ar fi salvat de ceasul acesta îngrozitor!“ Poporul se întorcea cu ură înverşunată împotriva păstorilor lor şi le reproşa: „Voi nu ne-aţi avertizat! Ne-aţi spus că toată lumea avea să fie convertită şi aţi strigat: Pace, pace, ca să liniştiţi orice temere apărea. Nu ne-aţi spus despre ceasul acesta, iar despre cei care ne avertizau spuneaţi că erau oameni răi şi fanatici ce voiau să ne piardă.“ Am văzut că păstorii aceştia nu au scăpat de mânia lui Dumnezeu. Suferinţa lor era de zece ori mai mare decât a poporului lor. [406]

Capitolul 60 — Timpul strâmtorării lui Iacov

I-am văzut pe sfinţi părăsind oraşele şi satele, adunându-se în grupuri şi trăind în cele mai izolate locuri. Îngerii le asigurau hrana şi apa, în timp ce oamenii răi sufereau de foame şi de sete. Apoi i-am văzut pe conducătorii pământului consultându-se şi pe Satana şi îngerii lui, preocupaţi, în jurul lor. Am văzut un document scris, ale cărui copii au fost răspândite în diferite părţi ale ţării, poruncind ca, dacă sfinţii nu vor renunţa la credinţa lor deosebită şi la Sabat şi nu vor păzi prima zi a săptămânii, după un timp anumit oamenii să aibă libertatea de a-i ucide. Dar, în acest ceas al încercării, sfinţii erau calmi şi liniştiţi, încrezându-se în Dumnezeu şi sprijinindu-se pe făgăduinţele Lui că le va deschide o cale de scăpare.

În unele locuri, înainte de timpul intrării în vigoare a decretului, cei răi s-au năpustit asupra sfinţilor ca să-i omoare, dar îngerii, sub înfăţişarea unor războinici, au luptat pentru ei. Satana dorea să aibă privilegiul de a-i nimici pe sfinţii Celui Prea Înalt, dar Domnul Isus le-a poruncit îngerilor Lui să vegheze asupra lor. Dumnezeu va fi onorat în faţa păgânilor din jur, prin încheierea unui legământ cu aceia care au păzit Legea Lui, iar Isus va fi onorat prin înălţarea la cer, fără să vadă moartea, a celor credincioşi care L-au aşteptat timp atât de îndelungat. [407]

Curând i-am văzut pe sfinţi suferind un mare chin sufletesc. Ei păreau înconjuraţi de locuitorii răi ai pământului. Totul părea împotriva lor. Unii au început să se teamă că Dumnezeu îi lăsase în cele din urmă să fie omorâţi de mâna celor răi. Dacă, însă, li s-ar fi deschis ochii, s-ar fi văzut înconjuraţi de îngerii lui Dumnezeu. După ei venea mulţimea celor răi înfuriată şi apoi o mulţime de îngeri răi, grăbindu-i pe oamenii răi să-i omoare pe sfinţi. Dar înainte de a se putea apropia de poporul lui Dumnezeu, cei răi trebuie să treacă mai întâi de aceşti îngeri sfinţi şi puternici. Aceasta era imposibil. Îngerii lui Dumnezeu îi făceau să se retragă şi-i determinau pe îngerii răi care se înghesuiau în jurul lor să dea înapoi.

Strigătul pentru eliberare

Pentru sfinţi era un ceas de agonie înfricoşătoare şi teribilă. Ei strigau zi şi noapte la Dumnezeu pentru eliberare. După aparenţe, nu exista nici o posibilitate de scăpare pentru ei. Cei răi începuseră deja să triumfe, strigând: „De ce nu vă scapă Dumnezeul vostru din mâinile noastre? De ce nu vă înălţaţi şi nu vă salvaţi viaţa?“ Dar sfinţii nu luau aminte la ei. Ca şi Iacov, ei se luptau cu Dumnezeu. Îngerii tânjeau să-i elibereze, dar trebuiau să mai aştepte puţin. Poporul lui Dumnezeu trebuia să bea paharul şi să fie botezat cu botezul. Îngerii, credincioşi însărcinării lor, îşi continuau paza. Dumnezeu nu va îngădui ca Numele Lui să fie batjocorit între păgâni. Aproape sosise timpul ca El să-Şi manifeste puterea Lui cea mare şi să-i elibereze pe sfinţi în chip glorios. Pentru slava Numelui Său, îi va elibera pe toţi aceia care L-au aşteptat cu răbdare şi ale căror nume erau scrise în carte.

Am fost îndemnată să privesc la credinciosul Noe. Când a [408] căzut ploaia şi a venit potopul, Noe şi familia lui intraseră în corabie, iar Dumnezeu închisese uşa după ei. Cu credincioşie, Noe îi avertizase pe locuitorii lumii antediluviene, în timp ce ei îl sfidau şi râdeau de el. În timp ce apele se revărsau pe pământ, iar ei se înecau unul câte unul, priveau acea corabie de care îşi bătuseră joc, plutind în siguranţă pe ape, adăpostindu-i pe credinciosul Noe şi familia lui. Aşa am văzut că va fi eliberat poporul lui Dumnezeu, care a avertizat cu credincioşie lumea despre venirea mâniei Lui. Dumnezeu nu le va îngădui celor răi să-i distrugă pe cei care au aşteptat înălţarea la cer şi care n-au vrut să se plece decretului fiarei şi nici să primească semnul ei. Am văzut că, dacă li s-ar permite celor răi să-i omoare pe sfinţi, Satana şi îngerii lui răi şi toţi care Îl urăsc pe Dumnezeu ar fi satisfăcuţi. O, ce triumf ar fi pentru maiestatea lui satanică să aibă putere, în ultima luptă, asupra celor care au aşteptat atât de mult să-L vadă pe Acela pe care Îl iubeau! Cei care au batjocorit ideea înălţării la cer a sfinţilor vor fi martorii grijii lui Dumnezeu pentru poporul Lui şi vor vedea slăvita lor eliberare.

Când sfinţii au părăsit oraşele şi satele, au fost urmăriţi de cei răi, care căutau să-i ucidă, dar săbiile ridicate pentru a-i omorî se rupeau şi cădeau fără putere, ca nişte paie. Îngerii lui Dumnezeu îi ocroteau pe sfinţi. Cum strigau zi şi noapte pentru eliberare, strigătul lor se înălţa înaintea Domnului. [409]

Capitolul 61 — Eliberarea sfinţilor

Dumnezeu a ales să-Şi salveze poporul la miezul nopţii. În timp ce oamenii nelegiuiţi îi ridiculizau, deodată a apărut soarele, în toată strălucirea lui, iar luna a stat pe loc. Cei răi priveau scena cu uimire, în timp ce sfinţii vedeau cu o bucurie solemnă dovezile eliberării lor. Semne şi minuni se desfăşurau în rapidă succesiune. Totul părea ieşit din cursul normal. Râurile au încetat să mai curgă. Nori întunecaţi şi grei se înălţau şi se ciocneau unii de alţii. Exista, însă, un loc senin de slavă plină de pace, de unde venea glasul lui Dumnezeu ca multe ape, zguduind cerurile şi pământul. A fost un mare cutremur de pământ. Mormintele s-au deschis, iar cei care muriseră în credinţa soliei îngerului al treilea şi păzind Sabatul au ieşit din paturile lor de ţărână, proslăviţi, ca să audă legământul de pace pe care avea să-l facă Dumnezeu cu cei care au păzit Legea Lui.

Cerul se deschidea şi se închidea, fiind în agitaţie. Munţii se zguduiau ca papura în vânt şi aruncau stânci colţuroase peste tot în jur. Marea fierbea ca o oală şi arunca pe uscat bolovani. Când Dumnezeu a anunţat ziua şi ceasul venirii lui Isus şi a rostit legământul veşnic cu poporul Său, spunea o propoziţie şi apoi aştepta, în timp ce cuvintele se rostogoleau peste tot pământul. Israelul lui [410] Dumnezeu stătea în picioare cu ochii aţintiţi în sus, ascultând cuvintele ce veneau din gura lui Iehova şi se rostogoleau pe pământ ca bubuiturile celui mai tare tunet. Era grozav de solemn. La sfârşitul fiecărei propoziţii, sfinţii strigau: „Slavă! Aleluia!“ Feţele le erau luminate de slava lui Dumnezeu, ca faţa lui Moise când a coborât de pe Sinai. Din cauza aceasta, cei răi nu puteau privi la ei. Când a fost rostită binecuvântarea veşnică asupra celor care L-au onorat pe Dumnezeu păzind Sabatul Lui sfânt, s-a auzit un puternic strigăt de biruinţă asupra fiarei şi asupra icoanei ei.

Apoi a început jubileul, când ţara trebuia să se odihnească. L-am văzut pe sclavul evlavios ridicându-se în biruinţă şi triumf, şi scuturându-şi lanţurile ce-l legaseră, în timp ce stăpânul lui rău era confuz, neştiind ce să facă, întrucât cei răi nu puteau înţelege cuvintele rostite de glasul lui Dumnezeu.

A doua venire a lui Hristos

Îndată după aceea a apărut marele nor alb pe care stătea Fiul omului. La început, când a apărut în depărtare, acest nor părea foarte mic. Îngerul a spus că era semnul Fiului omului. Pe măsură ce se apropia de pământ, noi am putut vedea slava şi maiestatea fără seamăn a lui Isus, care venea să biruie. Îl însoţea o suită de îngeri sfinţi, cu cununi strălucitoare pe cap.

Nici o limbă nu poate descrie slava acelei privelişti. Norul viu al maiestăţii şi slavei neîntrecute se apropia, iar noi puteam vedea clar persoana minunată a lui Isus. El nu purta o cunună de spini, ci pe frunte avea o coroană de slavă. Pe haina şi pe coapsa Lui era scris un nume: [411] Împăratul împăraţilor şi Domnul domnilor. Înfăţişarea Îi era strălucitoare ca soarele la amiază. Ochii Lui erau ca o flacără de foc, iar picioarele păreau ca arama fină. Vocea Lui suna ca multe instrumente muzicale. Pământul se cutremura înaintea Lui, cerul se dădea la o parte ca un sul care se strânge, fiecare munte şi fiecare insulă se mutau din locul lor. „Împăraţii pământului, domnitorii, căpitanii oştirilor, cei bogaţi şi cei puternici, toţi robii şi toţi oamenii slobozi s-au ascuns în peşteri şi în stâncile munţilor. Şi ziceau munţilor şi stâncilor: «Cădeţi peste noi şi ascundeţi-ne de faţa Celui ce şade pe scaunul de domnie şi de mânia Mielului.»“ Apocalipsa 6, 15-17.

Cei care cu puţin timp înainte voiau să-i nimicească pe copiii credincioşi ai lui Dumnezeu de pe pământ vedeau acum slava Sa odihnindu-se asupra sfinţilor. În groaza lor, auzeau vocile acestora spunând în tonuri voioase: „Iată, Acesta este Dumnezeul nostru, în care aveam încredere că ne va mântui.“ Isaia 25, 9.

Prima înviere

Când Fiul lui Dumnezeu i-a chemat afară pe sfinţii adormiţi, pământul s-a zguduit cu putere. Ei au răspuns chemării şi au ieşit îmbrăcaţi cu nemurire slăvită, strigând: „Biruinţă, biruinţă asupra morţii şi a mormântului! O, moarte, unde îţi este boldul? O, mormânt, unde îţi este biruinţa?“ (Vezi 1 Corinteni 15, 55.) Apoi, sfinţii vii, împreună cu cei înviaţi, şi-au înălţat glasul într-un lung strigăt de biruinţă. Trupurile care coborâseră în mormânt purtând semnele bolii şi ale morţii au ieşit cu sănătate şi vigoare nemuritoare. Sfinţii vii sunt schimbaţi într-o clipă, într-o clipeală de ochi, [412] apoi înălţaţi cu cei înviaţi şi împreună Îl întâmpină pe Domnul în văzduh. O, ce întâlnire slăvită! Prieteni pe care moartea i-a despărţit erau uniţi ca să nu se mai despartă niciodată.

De fiecare parte a carului de nor erau aripi, iar sub ele, roţi vii; carul se înălţa şi roţile strigau: „Sfânt“, iar aripile răspundeau în timp ce se mişcau: „Sfânt“. Alaiul de îngeri sfinţi din jurul norului striga: „Sfânt, sfânt, sfânt este Domnul, Dumnezeu Atotputernic!“ Sfinţii din nor strigau şi ei: „Slavă! Aleluia!“ Carul mergea în sus, spre cetatea sfântă. Înainte de a intra în cetate, sfinţii au fost aranjaţi într-un pătrat perfect, cu Domnul Isus în mijloc. Capul şi umerii Lui se înălţau mai sus de sfinţi şi de îngeri. Statura Lui maiestuoasă şi înfăţişarea-I plăcută puteau fi văzute de toţi cei adunaţi în acel careu. [413]

Capitolul 62 — Răsplata sfinţilor

Apoi am văzut un foarte mare număr de îngeri aducând din cetate cununi strălucitoare — o cunună pentru fiecare sfânt, cu numele lui scris pe ea. Când Isus a cerut cununile, îngerii I le-au adus şi, cu mâna Sa dreaptă, iubitul Domn Isus le-a aşezat pe capul sfinţilor. În acelaşi fel, îngerii au adus harpele, iar Isus le-a dat de asemenea sfinţilor. Îngerii comandanţi au dat mai întâi tonul şi atunci toate glasurile s-au înălţat în laude recunoscătoare şi pline de bucurie. Fiecare mână atingea cu măiestrie coardele harpei, făcând să răsune o muzică melodioasă, în acorduri bogate şi desăvârşite.

L-am văzut apoi pe Isus conducându-i pe cei răscumpăraţi spre poarta cetăţii. El a pus mâna pe poartă, a deschis-o şi le-a spus popoarelor care păziseră adevărul să intre. În cetate era tot ce putea să încânte ochiul. Peste tot vedeau slavă din abundenţă. Apoi, Domnul Isus a privit la sfinţii Lui răscumpăraţi; feţele lor radiau de slavă. Când Şi-a îndreptat privirile iubitoare asupra lor, le-a spus cu vocea Sa muzicală bogată: „Văd truda sufletului Meu şi sunt mulţumit. Această slavă bogată este a voastră ca să vă bucuraţi veşnic de ea. Întristările voastre s-au sfârşit. Nu va mai fi moarte, nici întristare, nici plâns şi nici vreo durere.“ Am văzut oştirea răscumpăraţilor aruncându-şi cununile strălucitoare la picioarele [414] lui Isus, apoi, în timp ce mâna Lui iubitoare le ridica de jos, ei îşi atingeau harpele de aur şi umpleau tot cerul cu muzica lor bogată şi cu cântări pentru Miel.

L-am văzut apoi pe Isus conducându-Şi poporul la pomul vieţii şi I-am auzit iarăşi glasul plăcut, mai bogat decât orice muzică auzită vreodată de vreo ureche muritoare, zicând: „Frunzele acestui pom sunt pentru vindecarea neamurilor. Mâncaţi toţi din el.“ În pom erau fructe foarte frumoase, din care sfinţii puteau să ia după dorinţă. În cetate se afla un tron foarte slăvit, din care curgea un râu curat cu apa vieţii, limpede ca şi cristalul. De fiecare parte a acestui râu se afla pomul vieţii şi pe malurile lui erau alţi pomi frumoşi cu fructe bune de mâncat.

Limbajul este întrutotul mult prea slab pentru a încerca o descriere a cerului. Când priveliştea se înalţă în faţa mea, sunt pierdută în uimire. Transportată de splendoarea neîntrecută şi de slava minunată, las tocul jos şi exclam: „O, ce iubire! Ce iubire minunată!“ Limbajul cel mai înalt nu reuşeşte să descrie slava cerului sau adâncimile fără seamăn ale iubirii Mântuitorului. [415]

Capitolul 63 — Mileniul

Atenţia mi-a fost iarăşi îndreptată asupra pământului. Cei răi fuseseră distruşi, iar trupurile lor moarte zăceau pe suprafaţa lui. Mânia lui Dumnezeu îi pedepsise pe locuitorii pământului prin ultimele şapte plăgi, făcându-i să-şi muşte limba de durere şi să-L blesteme pe Dumnezeu. Păstorii falşi au fost obiectul principal al mâniei lui Dumnezeu. Ochii le-au putrezit în orbite şi limba în gură, în timp ce ei erau încă pe picioare. După ce sfinţii au fost eliberaţi de glasul lui Dumnezeu, mulţimea celor răi şi-a întors furia unul împotriva altuia. Pământul părea inundat de sânge şi de la un capăt la altul se aflau trupuri moarte.

Pământul arăta ca o pustie părăsită. Oraşele şi satele, dărâmate de cutremur, zac în grămezi. Munţi s-au mutat din loc, lăsând în urmă caverne mari. Stânci colţuroase, aruncate afară din mare sau smulse din pământ, erau răspândite pe toată suprafaţa lui. Copaci mari fuseseră smulşi din rădăcină şi presăraţi peste tot. Aici va fi locuinţa lui Satana şi a îngerilor răi timp de o mie de ani. Aici va fi limitat să cutreiere suprafaţa distrusă a pământului şi să vadă rezultatele răzvrătirii lui împotriva Legii lui Dumnezeu. Timp de o mie de ani poate să se bucure de rodul blestemului pe care l-a produs. [416]

Limitat doar la pământ, Satana nu va avea privilegiul să călătorească pe alte planete ca să-i ispitească şi să-i necăjească pe cei care nu au căzut. În acest timp, el suferă în cel mai înalt grad. De la căderea lui, şi-a exercitat fără încetare trăsăturile rele. Atunci, însă, i se va lua puterea şi va fi lăsat să mediteze la rolul pe care l-a jucat în tot acest timp şi să aştepte cu frică şi cutremur viitorul îngrozitor, când va trebui să sufere pentru tot răul pe care l-a făcut şi să fie pedepsit pentru toate păcatele săvârşite din cauza lui.

Am auzit strigătele de triumf ale îngerilor şi sfinţilor răscumpăraţi, ce sunau ca zece mii de instrumente muzicale, pentru că nu aveau să mai fie chinuiţi şi ispitiţi de Satana şi pentru că locuitorii altor lumi erau eliberaţi de prezenţa şi de ispitele lui.

Apoi am văzut tronuri şi pe Isus şi sfinţii răscumpăraţi stând pe ele, iar sfinţii împărăţeau ca împăraţi şi ca preoţi ai lui Dumnezeu. Hristos, împreună cu poporul Său, îi judeca pe cei răi morţi, comparându-le faptele cu Cartea Statut, Cuvântul lui Dumnezeu, şi judecând fiecare caz potrivit cu faptele făcute în trup. Apoi le distribuia celor răi porţia pe care trebuiau s-o sufere, în conformitate cu faptele lor. Aceasta se scria în dreptul numelui lor din cartea morţii. Satana şi îngerii lui erau judecaţi şi ei de Domnul Isus şi de sfinţi. Pedeapsa lui Satana avea să fie mult mai mare decât a celor pe care îi înşelase. Suferinţa lui o va întrece atât de mult pe a lor, încât nu se va putea compara cu ea. După ce vor fi pierit toţi cei pe care i-a înşelat, Satana avea să trăiască şi să sufere încă multă, multă vreme.

După ce s-a încheiat judecata celor răi morţi, la sfârşitul celor o mie de ani, Isus a [417] părăsit cetatea, urmat de sfinţi şi de o suită de îngeri. El a coborât pe un munte mare ce s-a despicat la atingerea piciorului Său, devenind o câmpie întinsă. Ne-am uitat apoi în sus şi am văzut cetatea cea măreaţă şi frumoasă, cu douăsprezece temelii şi douăsprezece porţi — câte trei pe fiecare latură şi cu câte un înger la fiecare poartă. Noi am strigat: „Cetatea! Cetatea cea măreaţă! Se coboară din cer, de la Dumnezeu!“ Ea a coborât cu toată splendoarea şi slava ei orbitoare şi s-a aşezat pe câmpia cea întinsă pe care o pregătise Isus pentru ea. [418]

Capitolul 64 — A doua înviere

Isus a părăsit apoi cetatea, împreună cu întreaga suită îngerească şi toţi sfinţii răscumpăraţi. Îngerii L-au înconjurat pe Comandantul lor şi l-au escortat pe drum, iar suita sfinţilor mântuiţi îi urma. Apoi, cu o maiestate înfricoşătoare şi teribilă, Isus i-a chemat afară pe cei răi morţi, iar ei au ieşit cu aceleaşi trupuri slabe şi bolnave cu care coborâseră în mormânt. Ce spectacol! Ce privelişte! La prima înviere, toţi au ieşit cu prospeţime nemuritoare, dar la a doua, semnele blestemului se văd asupra tuturor. Împăraţii şi nobilimea pământului, cei răi şi cei decăzuţi, cei învăţaţi şi cei neînvăţaţi, ies împreună. Toţi Îl văd pe Fiul omului. Aceiaşi oameni care L-au dispreţuit şi batjocorit, care I-au pus pe fruntea sfântă cununa de spini şi L-au lovit cu trestia, Îl priveau acum în toată maiestatea Lui împărătească. Cei care L-au scuipat în ceasul încercării Sale îşi întorc faţa de la privirea Lui pătrunzătoare şi de la slava înfăţişării Sale. Cei care I-au bătut piroanele în mâini şi picioare văd acum semnele răstignirii Lui. Cei care L-au străpuns cu suliţa în coastă privesc semnele cruzimii pe care au manifestat-o faţă de trupul Său. Toţi ştiu că El este Acela pe care L-au răstignit şi de care Şi-au bătut joc în timp ce se afla în chinurile morţii. Apoi, se înalţă un bocet prelung de agonie, în timp ce ei fug să se [419] ascundă de prezenţa Împăratului împăraţilor şi Domnului domnilor.

Toţi caută să se ascundă în stânci şi să se adăpostească de slava grozavă a Aceluia pe care altădată L-au dispreţuit. Copleşiţi şi suferinzi din cauza maiestăţii şi slavei Sale nemărginite, ei îşi înalţă împreună glasurile şi exclamă cu o claritate înfricoşătoare: „Binecuvântat este Cel ce vine în numele Domnului!“

Isus şi îngerii, însoţiţi de toţi sfinţii, intră iarăşi în cetate, iar bocetele şi jeluirile pline de amărăciune ale osândiţilor umplu văzduhul. Apoi am văzut că Satana şi-a început din nou lucrarea. A trecut printre supuşii lui şi i-a întărit pe cei slabi şi neputincioşi şi le-a spus că el şi îngerii lui erau puternici. A arătat către milioanele fără număr care înviaseră. Acolo erau luptători puternici şi împăraţi foarte iscusiţi în luptă şi care cuceriseră împărăţii. Mai erau şi uriaşi şi oameni voinici care niciodată nu pierduseră vreo bătălie. Se afla acolo mândrul şi ambiţiosul Napoleon, a cărui apropiere făcuse împărăţiile să tremure. Se mai aflau bărbaţi cu statură înaltă şi înfăţişare nobilă, care căzuseră în luptă însetând după cucerire.

Când au ieşit din morminte, ei şi-au reluat cursul gândurilor de unde fusese întrerupt de moarte. Ei aveau aceeaşi dorinţă de a cuceri care îi stăpânea când şi-au pierdut viaţa. Satana se consultă cu îngerii lui, apoi cu acei împăraţi, cuceritori şi bărbaţi puternici. Apoi, priveşte la uriaşa armată şi le spune că grupa din cetate este mică şi slabă, că ei pot merge împotriva ei şi o pot cuceri, că-i pot alunga pe locuitorii ei şi pot intra în posesia bogăţiei şi slavei sale.

Satana reuşeşte să-i amăgească şi toţi încep să se pregătească imediat de luptă. În acea armată se află mulţi bărbaţi iscusiţi care confecţionează tot felul de arme [420] şi echipamente de luptă. Apoi, cu Satana în frunte, mulţimile pornesc. Împăraţi şi luptători îl urmează îndeaproape, iar după ei, mulţimile, în companii. Fiecare companie îşi are conducătorul ei şi toţi mărşăluiesc în ordine pe suprafaţa zdrobită a pământului, spre cetatea sfântă. Domnul Isus închide porţile, iar această armată numeroasă înconjoară cetatea şi se aşează în linie de bătaie, aşteptându-se la o luptă crâncenă. [421]

Capitolul 65 — Încoronarea lui Hristos

Domnul Hristos se arată din nou duşmanilor Lui. Mult deasupra cetăţii, pe o temelie de aur strălucitor, se află un tron înalt şi plin de slavă. Pe el stă Fiul lui Dumnezeu, iar în jur sunt supuşii împărăţiei Sale. Nici o limbă nu poate descrie şi nici o pană nu poate zugrăvi puterea şi maiestatea Domnului Hristos. Slava Tatălui veşnic Îl înfăşoară pe Fiul Lui. Strălucirea prezenţei Sale umple cetatea lui Dumnezeu şi se revarsă dincolo de porţi, inundând întregul pământ cu aureola ei.

Cel mai aproape de tron se află cei care odinioară erau zeloşi pentru cauza lui Satana, dar care, smulşi ca nişte cărbuni din foc, L-au urmat pe Mântuitorul lor cu mare devotament. Următorii sunt aceia care şi-au desăvârşit caracterul creştin în mijlocul minciunii şi necredinţei, cei care au onorat Legea lui Dumnezeu în timp ce lumea creştină o declara fără valoare şi milioanele din toate veacurile care au fost martirizaţi pentru credinţa lor. După aceştia urmează „gloata cea mare pe care nu putea s-o numere nimeni, din orice neam, din orice seminţie, din orice norod şi de orice limbă, ... înaintea scaunului de domnie şi înaintea Mielului, îmbrăcaţi în haine albe, cu ramuri de finic în mâini.“ Apocalipsa 7, 9. Lupta lor s-a terminat şi biruinţa a fost câştigată. Ei şi-au alergat alergarea şi au căpătat premiul. Ramura de palmier din mâna lor este simbolul [422] triumfului, iar haina albă reprezintă neprihănirea Domnului Hristos, care este acum a lor.

Răscumpăraţii înalţă un cântec de laudă al cărui ecou răsună în bolţile cerului: „Mântuirea este a Dumnezeului nostru, care stă pe scaunul de domnie, şi a Mielului.“ Îngerii şi serafimii îşi unesc glasurile în adorare. Când mântuiţii au văzut puterea şi răutatea lui Satana, şi-au dat seama, ca niciodată mai înainte, că nici o putere în afară de aceea a lui Hristos nu i-ar fi putut face biruitori. În toată acea mulţime strălucitoare nu există nimeni care să-şi atribuie sieşi mântuirea, ca şi cum ar fi biruit prin propria putere şi bunătate. Nu se spune nimic despre ce au făcut sau au suferit ei. Tema fiecărui cântec şi nota fundamentală a fiecărui imn este: „Mântuirea este a Dumnezeului nostru... şi a Mielului.“ Apocalipsa 7, 10.

În prezenţa adunării tuturor locuitorilor pământului şi ai cerului are loc încoronarea finală a Fiului lui Dumnezeu. Învestit cu maiestate şi putere supremă, Împăratul împăraţilor pronunţă sentinţa asupra celor răzvrătiţi împotriva guvernării Sale şi execută dreptatea asupra celor care au călcat Legea Lui şi I-au asuprit poporul. Profetul lui Dumnezeu spune: „Apoi am văzut un scaun de domnie mare şi alb şi pe Cel ce şedea pe el. Pământul şi cerul au fugit dinaintea Lui şi nu s-a mai găsit loc pentru ele. Şi am văzut pe morţi, mari şi mici, stând în picioare înaintea scaunului de domnie. Nişte cărţi au fost deschise. Şi a fost deschisă o altă carte, care este cartea vieţii. Şi morţii au fost judecaţi după faptele lor, după cele ce erau scrise în cărţile acelea.“ Apocalipsa 20:11, 12.

Imediat ce se deschid cărţile faptelor şi ochiul Domnului Isus priveşte asupra celor răi, ei sunt conştienţi de toate păcatele pe care le-au comis vreodată. Ei văd exact unde li s-a abătut piciorul de la calea [423] curăţiei şi sfinţeniei şi cât de departe i-au dus mândria şi răzvrătirea în încălcarea Legii lui Dumnezeu. Ispitele seducătoare pe care ei le-au încurajat complăcându-se în păcat, binecuvântările pervertite, valurile harului respinse de inima îndărătnică şi nepocăită — toate le apar ca scrise cu litere de foc.

Priveliştea marii lupte

Deasupra tronului este descoperită crucea şi, ca o vedere panoramică, apar scene din ispitirea şi căderea lui Adam, precum şi paşii succesivi din marele Plan de Mântuire. Naşterea umilă a Mântuitorului; prima parte a vieţii Sale petrecută în simplitate şi ascultare; botezul în Iordan; postul şi ispitirea în pustie; lucrarea Lui publică, descoperind oamenilor cele mai preţioase binecuvântări ale cerului; zilele pline de fapte de iubire şi de milă, nopţile de rugăciune şi de veghere în solitudinea munţilor; comploturile invidiei, urii şi răutăţii ce i-au răsplătit binefacerile; agonia grozavă şi misterioasă din Ghetsemani, sub greutatea zdrobitoare a păcatelor întregii omeniri; trădarea Sa în mâinile gloatei criminale; evenimentele înfricoşătoare ale acelei nopţi teribile; arestatul care nu opune rezistenţă, părăsit de cei mai iubiţi ucenici ai Lui, târât cu brutalitate pe străzile Ierusalimului; Fiul lui Dumnezeu adus înaintea lui Ana, acuzat în palatul marelui preot, în sala de judecată a lui Pilat şi în faţa laşului şi crudului Irod, batjocorit, insultat, torturat şi condamnat să moară — totul este zugrăvit în mod viu.

După aceea, înaintea mulţimilor se descoperă scenele finale: răbdătorul Suferind păşind pe drumul Calvarului; Prinţul cerului atârnând pe cruce; preoţii trufaşi şi gloata batjocoritoare râzând de agonia morţii Sale; întunericul supranatural; [424] cutremurul de pământ, stâncile sfărâmate şi mormintele deschise, marcând momentul în care Răscumpărătorul lumii Şi-a dat viaţa.

Acest spectacol înfricoşător apare chiar aşa cum a avut loc în realitate. Satana şi supuşii lui, precum şi îngerii cei răi, nu au nici o putere să-şi întoarcă privirile de la tabloul propriei lucrări. Fiecare actor îşi aminteşte rolul pe care l-a jucat. Irod, care i-a ucis pe copiii nevinovaţi ai Betleemului, ca să-L poată nimici pe Împăratul lui Israel; Irodiada cea decăzută, vinovată de sângele lui Ioan Botezătorul; Pilat cel slab şi oportunist; soldaţii batjocoritori; preoţii, conducătorii şi mulţimea înfuriată care strigase: „Sângele Lui să cadă asupra noastră şi asupra copiilor noştri“ — toţi îşi văd enormitatea vinei. În zadar caută să se ascundă de maiestatea divină a înfăţişării Sale ce străluceşte mai tare decât slava soarelui. În acest timp răscumpăraţii îşi aruncă la picioarele Mântuitorului cununile, exclamând: „El a murit pentru mine!“

În mijlocul mulţimii răscumpărate, se află apostolii lui Hristos: marele Pavel, Petru cel înflăcărat, Ioan cel iubit şi iubitor şi fraţii lor credincioşi, precum şi marea oştire a martirilor, în timp ce în afara zidurilor, împreună cu tot ce este rău şi întinat, se află cei care i-au prigonit, închis şi omorât. Acolo este Nero, acel monstru al cruzimii şi viciului, privind bucuria şi triumful acelora pe care odată i-a torturat şi în ale căror chinuri extreme îşi găsea o plăcere satanică. Mama lui este acolo, martoră la rezultatul propriei sale lucrări, pentru a vedea cum trăsăturile rele de caracter transmise fiului ei şi patimile încurajate şi dezvoltate de influenţa şi exemplul ei au adus ca roadă crime ce au făcut lumea să se cutremure.

Acolo se află preoţi şi prelaţi papistaşi ce s-au pretins ambasadorii lui Hristos, dar au folosit scaunul de tortură, [425] temniţa şi rugul pentru a stăpâni conştiinţa poporului Său. Acolo sunt pontifii mândri care s-au înălţat mai presus de Dumnezeu şi s-au încumetat să schimbe Legea Celui Prea Înalt. Acei pretinşi părinţi ai bisericii au de dat lui Dumnezeu o socoteală de care ar dori mult să poată scăpa. Ei sunt făcuţi să vadă, prea târziu, că Cel Atotştiutor este gelos pentru Legea Lui şi că în nici un chip nu-l va socoti nevinovat pe cel vinovat. Ei află acum că Domnul Hristos Îşi identifică interesele cu ale poporului Său suferind şi simt puterea cuvintelor Lui: „Ori de câte ori aţi făcut aceste lucruri unuia din aceşti foarte neînsemnaţi fraţi ai Mei, Mie Mi le-aţi făcut.“ Matei 25, 40.

La bara judecăţii

Întreaga lume nelegiuită este aliniată la bara de judecată a lui Dumnezeu, sub acuzaţia de înaltă trădare împotriva guvernării cerului. Ei nu au pe nimeni să le apere cauza; sunt fără scuză; şi se pronunţată sentinţa morţii veşnice în dreptul lor.

Acum le este tuturor clar că plata păcatului nu este independenţa nobilă şi viaţa veşnică, ci robia, ruina şi moartea. Cei răi văd ce au pierdut prin viaţa lor de răzvrătire. Ei au dispreţuit greutatea veşnică de slavă atunci când le-a fost oferită, dar cât de mult o doresc acum! Sufletul pierdut strigă: „Aş fi putut avea toate acestea, dar am ales să le îndepărtez. O, ce nebunie ciudată! Am schimbat pacea, fericirea şi onoarea pe ticăloşie, ruşine şi disperare.“ Toţi văd că excluderea lor din cer este dreaptă. În viaţa lor, ei au declarat: Nu vrem ca acest Isus să împărăţească peste noi!

Ca vrăjiţi, cei răi privesc la încoronarea Fiului lui Dumnezeu. Văd în mâinile Sale tablele Legii divine, principii pe care ei le-au dispreţuit [426] şi călcat. Sunt martori la izbucnirea de uimire, extaz şi adorare a izbăviţilor. Când acordurile muzicii se înalţă peste mulţimile din afara cetăţii, toţi exclamă într-un glas: „Minunate sunt lucrările Tale, Doamne Dumnezeule, Atotputernice! Drepte şi adevărate sunt căile Tale, Împărate al sfinţilor!“ (Apocalipsa 15, 3) şi, căzând la pământ în prosternare, se închină Prinţului vieţii. [427]

Capitolul 66 — Moartea a doua

Satana pare paralizat în timp ce priveşte slava şi maiestatea lui Hristos. El, care a fost cândva un heruvim ocrotitor, îşi aminteşte de unde a căzut. Un serafim strălucitor, „fiu al zorilor“; cât de schimbat, cât de degradat acum!

Satana vede că răzvrătirea lui deliberată l-a descalificat pentru cer. El şi-a educat puterile ca să lupte împotriva lui Dumnezeu. Curăţia, pacea şi armonia cerului ar fi pentru el cea mai mare tortură. Acuzaţiile lui împotriva harului şi dreptăţii lui Dumnezeu au încetat acum. Ocara pe care a căutat s-o arunce asupra lui Iehova zace acum asupra lui. El se pleacă şi mărturiseşte justeţea sentinţei sale.

Acum este clarificat fiecare aspect al adevărului şi rătăcirii din lunga perioadă de controversă. Dreptatea lui Dumnezeu este pe deplin reabilitată. Înaintea întregii lumi se prezintă în mod clar marele sacrificiu făcut de Tatăl şi Fiul în favoarea omului. A venit ceasul când Hristos Îşi ocupă poziţia Lui de drept şi este proslăvit mai presus de domnii şi de stăpâniri şi de orice nume.

Cu toate că Satana a fost constrâns să recunoască dreptatea lui Dumnezeu şi să se plece înaintea supremaţiei lui Hristos, caracterul lui rămâne neschimbat. Spiritul de răzvrătire erupe din nou, ca un torent puternic. Plin de revoltă şi ură, se hotărăşte să nu renunţe la marea luptă. A sosit timpul pentru o ultimă luptă disperată [428] împotriva Împăratului cerului. El aleargă în mijlocul supuşilor lui şi încearcă să-i inspire cu propria furie şi să-i ridice la o luptă imediată. Între toate milioanele nenumărate, însă, pe care el le-a ademenit la rebeliune, nu mai există acum nici unul care să-i recunoască supremaţia. Puterea lui a luat sfârşit. Cei răi sunt plini de aceeaşi ură împotriva lui Dumnezeu care-l inspiră şi pe Satana, dar ei văd că nu există nici o speranţă pentru cauza lor şi că nu pot ieşi biruitori împotriva lui Iehova. Mânia li se aprinde împotriva lui Satana şi a celor care au fost agenţii lui în înşelătorie. Cu o furie ca a demonilor se întorc împotriva acestora şi urmează o încleştare universală.

Foc din cer

Atunci se împlinesc cuvintele profetului: „Căci Domnul este mâniat pe toate neamurile şi plin de urgie pe toată oştirea lor: El le nimiceşte cu desăvârşire, le măcelăreşte de tot.“ Isaia 34, 2. „Peste cei răi plouă cărbuni, foc şi pucioasă: un vânt dogoritor, iată paharul de care au ei parte.“ Ps. 11, 6. Din cer, de la Dumnezeu coboară foc. Pământul se crapă. Armele ascunse în adâncimile lui sunt scoase la suprafaţă. Flăcări ce devorează izbucnesc din fiecare prăpastie ce se deschide. Chiar şi stâncile ard. A venit ziua care „va arde ca un cuptor.“ Maleahi 4, 1. Corpurile cereşti se topesc de mare căldură, iar pământul, cu tot ce este pe el, arde. (2 Petru 3, 10.) Focul iadului este pregătit pentru împărat, pentru capul răzvrătirii. Rugul este adânc şi lat, iar „suflarea Domnului îl aprinde ca un şuvoi de pucioasă.“ Isaia 30, 33. Suprafaţa pământului pare o masă topită, un lac întins de foc clocotind. Este ziua judecăţii şi a pierzării celor răi - [429] „o zi de răzbunare a Domnului, un an de răsplătire şi răzbunare pentru Sion.“ Isaia 34, 8.

Cei răi îşi primesc răsplata pe pământ. Ei „vor fi ca miriştea; ziua care vine îi va arde, zice Domnul oştirilor.“ Maleahi 4, 1. Unii sunt nimiciţi într-o clipă, în timp ce alţii îndură multe zile. Toţi sunt pedepsiţi potrivit cu faptele lor. Păcatele neprihăniţilor sunt transferate asupra lui Satana, generatorul răului, care trebuie să le poarte vina[Vezi nota de la pagina 319]. În felul acesta, el este făcut să sufere nu numai pentru propria-i rebeliune, ci şi pentru toate păcatele pe care i-a determinat pe cei din poporul lui Dumnezeu să le comită. Pedeapsa lui va fi cu mult mai mare decât a celor pe care i-a înşelat. După ce toţi cei care au căzut prin înşelăciunea lui vor fi pierit, el va continua să trăiască şi să sufere. Cei răi sunt în final distruşi în flăcările purificatoare, rădăcină şi ramură — Satana fiind rădăcina, iar urmaşii lui ramurile. Dreptatea lui Dumnezeu este satisfăcută, iar sfinţii şi toată oştirea îngerilor spun cu voce tare: Amin.

În timp ce focul răzbunării lui Dumnezeu învăluie pământul, neprihăniţii rămân în siguranţă în cetatea sfântă. Asupra celor care au avut parte de prima înviere a doua moarte nu are nici o putere. (Apocalipsa 20, 6.) În timp ce pentru cei răi Dumnezeu este un foc mistuitor, pentru poporul Lui este un soare şi un scut. (Ps. 84, 11) [430]

Capitolul 67 — Noul pământ

„Apoi am văzut un cer nou şi un pământ nou; pentru că cerul dintâi şi pământul dintâi pieriseră.“ Apocalipsa 21, 1. Focul care îi nimiceşte pe cei răi, purifică pământul. Toate urmele blestemului sunt şterse. Nu va exista un iad arzând veşnic în care consecinţele grozave ale păcatului să rămână mereu înaintea ochilor celor răscumpăraţi. Un singur lucru rămâne ca amintire: Mântuitorul nostru va purta pururea semnele răstignirii Sale. Singurele urme ale lucrării nemiloase a păcatului vor fi pe fruntea Lui, pe mâinile şi picioarele Sale rănite.

„Iar la tine, turn al turmei, deal al fiicei Sionului, la tine va veni şi la tine va ajunge vechea stăpânire, împărăţia fiicei Ierusalimului!“ Mica 4, 8. Domnul Hristos a redobândit împărăţia pierdută prin păcat, iar răscumpăraţii o vor stăpâni împreună cu El. „Cei neprihăniţi vor stăpâni ţara şi vor locui în ea pe vecie.“ Psalmul 37, 29. Teama de a nu face ca moştenirea sfinţilor să pară prea materială i-a făcut pe mulţi să spiritualizeze excesiv tocmai adevărurile care ne conduc să privim noul pământ ca pe căminul nostru. Hristos i-a asigurat pe ucenicii Lui că S-a dus să pregătească locaşuri pentru ei. Cei care primesc învăţăturile Cuvântului lui Dumnezeu nu vor fi necunoscători cu privire la locuinţa cerească. Şi totuşi apostolul Pavel declară: „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit, aşa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc.“ 1 Corinteni 2, 9. Limba [431] omenească nu este în stare să descrie răsplata drepţilor. Aceasta va fi cunoscută numai de cei care o vor primi. Nici o minte mărginită nu poate cuprinde slava paradisului lui Dumnezeu.

Biblia numeşte moştenirea mântuiţilor „patrie“. (Evrei 11; 14-16.) Acolo, marele Păstor Îşi conduce turma la fântâni de apă vie. Pomul vieţii rodeşte în fiecare lună, iar frunzele sale servesc la vindecarea neamurilor. Acolo sunt râuri care curg fără încetare, limpezi precum cristalul, iar lângă ele pomii legănându-se, îşi aruncă umbra pe calea pregătită pentru răscumpăraţii Domnului. Acolo, câmpiile întinse se înalţă formând frumoase dealuri, iar în spatele lor îşi înalţă crestele înalte munţii lui Dumnezeu. Pe acele câmpii pline de pace, lângă râurile cu apă vie, poporul lui Dumnezeu, care a rătăcit şi a peregrinat un timp aşa de îndelungat, va găsi un cămin.

Noul Ierusalim

Acolo se află noul Ierusalim, „având slava lui Dumnezeu“ şi lumina lui „ca o piatră prea scumpă, ca o piatră de iaspis, străvezie precum cristalul.“ Apocalipsa 21, 11. Domnul spune: „Eu Însumi Mă voi veseli asupra Ierusalimului şi Mă voi bucura de poporul Meu.“ Isaia 65, 19. „Iată cortul lui Dumnezeu cu oamenii! El va locui cu ei şi ei vor fi poporul Lui şi Dumnezeu Însuşi va fi cu ei. El va fi Dumnezeul lor. El va şterge orice lacrimă din ochii lor. Şi moartea nu va mai fi. Nu va mai fi nici tânguire, nici ţipăt, nici durere, pentru că lucrurile dintâi au trecut.“ Apocalipsa 21, 3.4.

În cetatea lui Dumnezeu „nu va mai fi noapte“. Nimeni nu va avea nevoie şi nu va dori odihnă. Nimeni nu va obosi să împlinească voia lui Dumnezeu şi să aducă laude Numelui Său. Vom simţi mereu prospeţimea dimineţii [432] şi aceasta nu se va sfârşi niciodată. „Şi nu vor mai avea trebuinţă nici de lampă, nici de lumina soarelui, pentru că Domnul Dumnezeu îi va lumina.“ Apocalipsa 22, 5. Lumina soarelui va fi înlocuită de o alta, a cărei strălucire nu este orbitoare, dar care întrece nespus de mult strălucirea amiezii noastre. Slava lui Dumnezeu şi a Mielului inundă cetatea sfântă cu o lumină ce nu păleşte. Mântuiţii umblă în slava unei zile veşnice, fără soare.

„În cetate nu am văzut nici un templu; pentru că Domnul Dumnezeu Cel Atotputernic, ca şi Mielul, sunt Templul ei.“ Apocalipsa 21, 22. Poporul lui Dumnezeu are privilegiul de a comunica direct cu Tatăl şi cu Fiul. Acum „vedem ca într-o oglindă, în chip întunecos“. 1 Corinteni 13, 12. Privim chipul lui Dumnezeu reflectat ca într-o oglindă în lucrările naturii şi în felul în care îi tratează pe oameni, dar atunci Îl vom vedea faţă în faţă, fără un văl întunecos între noi. Vom sta în prezenţa Lui şi vom privi slava feţei Sale.

Mintea nemuritoare va studia acolo, cu încântare neobosită, minunile puterii creatoare şi tainele iubirii mântuitoare. Nu mai există nici un vrăjmaş hain şi înşelător care să ispitească la uitarea de Dumnezeu. Fiecare facultate va fi dezvoltată, fiecare capacitate sporită. Dobândirea cunoştinţei nu va obosi mintea şi nu va epuiza energiile. Acolo se vor putea realiza cele mai măreţe proiecte, vor putea fi atinse cele mai nobile aspiraţii şi îndeplinite cele mai înalte ambiţii; şi încă se vor ivi noi înălţimi de urcat, noi minuni de admirat, noi adevăruri de înţeles, lucruri proaspete care să solicite puterile minţii, sufletului şi trupului.

Şi pe măsură ce se desfăşoară veşnicia, ea va aduce tot mai bogate şi mai slăvite descoperiri ale lui Dumnezeu şi ale lui Hristos. După cum cunoaşterea progresează, vor spori şi dragostea, reverenţa şi fericirea. Cu cât oamenii învaţă mai mult despre Dumnezeu, cu atât Îi vor admira mai mult [433] caracterul. Pe măsură ce Isus le descoperă bogăţiile mântuirii şi realizările uimitoare în marea luptă cu Satana, inimile celor răscumpăraţi bat cu o consacrare mai mare, iar ei îşi ating harpele de aur cu o mână mai hotărâtă: şi de zece mii de ori zece mii şi mii de mii de glasuri se unesc în marele cor de laudă.

„Şi pe toate făpturile care sunt în cer, pe pământ, sub pământ, pe mare şi tot ce se află în aceste locuri, le-am auzit zicând: «A Celui ce şade pe scaunul de domnie şi a Mielului să fie lauda, cinstea şi stăpânirea în vecii vecilor!»“ Apocalipsa 5, 13.

Nu mai există păcat şi păcătoşi. Întreg universul lui Dumnezeu este curat, iar marea luptă s-a sfârşit pentru totdeauna.