Sfinţirea vieţii

Ellen G. White

Copyright © 2011, Ellen G. White Estate, Inc.

Cuprins

Informaţii despre această carte

În loc de prefaţă

Capitolul 1 — Adevărul în contrast cu teoriile false

Capitolul 2 — Principiile de cumpătare ale lui Daniel

Capitolul 3 — Stăpânirea poftelor şi a patimilor

Capitolul 4 — Cuptorul de foc

Capitolul 5 — Daniel în groapa cu lei

Capitolul 6 — Rugăciunea lui Daniel

Capitolul 7 — Caracterul lui Ioan

Capitolul 8 — Misiunea slujirii lui Ioan

Capitolul 9 — Ioan în exil

Capitolul 10 — Caracterul creştin

Capitolul 11 — Privilegiul creştinului

Informaţii despre această carte

Prezentare generală

Această publicaţie ePub este oferită de către Ellen G. White Estate. Ea face parte dintr-o colecţie mai largă. Va rugăm să vizitaţi Ellen G. White Estate website pentru o listă completă a publicaţiilor disponibile.

Despre autor

Ellen G. White (1827-1915) este considerată ca fiind autorul american cu cele mai raspândite traduceri, lucrările ei fiind publicate în mai mult de 160 de limbi. Ea a scris mai mult de 100.000 de pagini, într-o varietate largă de subiecte spirituale şi practice. Calăuzită de Duhul Sfânt, ea l-a înălţat pe Isus şi a arătat către Biblie ca temelie a credinţei sale.

Mai multe link-uri

O scurtă bibliografie a lui Ellen G. White

Despre Ellen G. White Estate

Sfârşitul acordului licenţei de utilizator

Vizualizarea, imprimarea sau descărcarea acestei cărţi, va acorda doar o licenţă limitată, neexclusivă şi netransferabilă pentru utilizarea personală. Această licenţă nu permite republicarea, distribuţia, transferul, sublicenţa, vânzarea, pregătirea unor lucrări derivate, sau folosirea în alte scopuri. Orice utilizare neautorizată a acestei cărţi se va sfârşi prin anularea licenţei acordate prin prezenta.

Mai multe informaţii

Pentru informaţii suplimentare despre autor, editori, sau modul în care puteţi sprijini acest serviciu, vă rugam să contactaţi Ellen G. White Estate: mail@whiteestate.org. Suntem recunoscători pentru interesul şi impresiile dumneavoastră şi vă dorim binecuvântarea lui Dumnezeu în timp ce veţi citi.

În loc de prefaţă

În numerele de odinioară ale revistei Revieiw and Herald din anul 1881, sub titlul general de „Sfinţirea“ au apărut o serie de unsprezece articole bine alcătuite din pana Ellenei G. White. Scriind dintr-o profundă experienţă, în lucrările lui Dumnezeu Şi avînd mintea şi o inimă iluminate de Duhul Sfînt, dînsa a analizat atent toate elementele adevăratei sfinţiri punîndu-le în contrast cu diferite teorii greşite, populare privind acest subiect.

Şi în aceeaşi decadă articolele menţionate au fost în întregime extrase şi publicate în forma unei broşuri intitulate „Sfinţirea Biblică“, apărînd în ianuarie 1889 şi constituind lucrarea principală a bibliotecilor cercetătorilor Bibliei.

Mult mai tîrziu, în anul 1937, acest material a văzut din nou lumina tiparului purtând de data aceasta titlul pe care îl are şi astăzi: „Sfinţirea Vieţii“, cuprinzind întregul material avut iniţial cu adăugarea unui singur paragraf din cartea. „Profeţi şi Regi“, aşa cum se prezintă acum. In forma, aceasta şi fiind de multe ori tipărită, lucrarea a îmbogăţit spiritual mii de vieţi. [4]

Într-un nou format, dar fără vreo modificare a textului, acest material profund spiritual şi veşnic actual este din nou tipărit pentru o mai larga distribuire. Iar pentru o convenienţă mai bună a cititorului, textele biblice sunt incluse în textul curent.

Numai ediţia de faţa este cuprinsă în indexul scrierilor E.G. White, precum şi în referinţele Comentariului Biblic A.Z.S.

În limba română, prima ediţie a apărut în anul 1940, aceasta fiind a doua ediţie. In speranţa că aşa cum a constituit în trecut un mijloc de profundă ajutorare con-ducând pe căile mult dorite ale treptelor sfinţirii va fi şi astăzi, rugăm pe Cel Sfînt să o călăuzească în mîinile tuturor acelora ce doresc cu adevărat sfinţirea.

Editorii Bucureşti, 1993

Capitolul 1 — Adevărul în contrast cu teoriile false

Sfinţirea cerută de Sfintele Scripturi are de a face cu întreaga noastră fiinţă: spiritul, sufletul şi trupul. Aici ne este arătată idea unei depline consacrări. Pavel se ruga ca Biserica din Tesalonic să se poată bucura de această mare binecuvîntare. „Dumnezeul păcii să vă sfinţească El însuşi pe deplin; duhul vostru, sufletul vostru şi trupul vostru să fie păzite întregi, fără prihană la venirea Domnului nostru Isus Hristos“ 1 Tes. 5,23.

În lumea religioasă predomină despre sfinţire o teorie falsă, neadevărată şi primejdioasă în urmările ei. Mulţi din acei care mărturisesc că sunt sfinţi nu nu adevărata sfinţire. Sfinţirea lor e alcătuită din cuvinte şi din dorinţa de închinare. Aceia care se străduiesc cu adevărat să dobîndească un caracter creştin desăvârşit nu-şi vor îngădui niciodată sa creadă că ei ar fi fără păcat. Umblarea lor poate să fie fără cusur, ei pot fi nişte reprezentanţi vii ai adevărului pe care l-au primit, dar cu cît îşi vor deprinde mai mult cugetul să mediteze la caracterul lui Hristos şi cu cît se vor apropia mai mult de chipul Lui divin, cu atît vor discerne mai lămurit desăvîrşirea Lui nepătată şi cu atît mai adînc îşi vor simţi nedesăvîrşirile lor. [8]

Aceia care pretind a fi sfinţiţi dau o dovadă îndestulătoare că sunt încă departe de sfinţenie. Ei nu reuşesc să-şi vadă lipsurile şi nedesăvîrşirile. Totuşi, ei se privesc ca şi când ar oglindi chipul lui Hristos şi aceasta pentru că nu-L cunosc cu adevărat. Cu cît stau mai departe de Mîn-tuitorul lor, cu atît li se pare că sunt mai drepţi.

Meditînd însă cu răbdare şi cu încredere umilită la Isus, care a fost străpuns pentru fărădelegile noastre şi care a purtat durerile noastre, vom putea învăţa să călcăm pe urmele Sale. Privind mereu la El, vom fi preschimbaţi în asemănarea Sa divină. Şi când această lucrare va fi săvîrşită în noi, atunci nu vom mai pretinde că suntem neprihăniţi prin noi înşine, ci vom înălţa pe Isus Hristos şi vom sprijini sufletele noastre neputincioase numai pe meritele Sale.

Isus osîndeşte îndreptăţirea de sine

Mântuitorul a condamnat întotdeauna îndreptăţirea de sine. El a învăţat pe ucenicii Săi că cea mai înaltă religie este aceea care se da pe faţă într-un spirit blînd şi liniştit. El îi sfătuieşte să facă faptele lor bune în tăcere, nu pentru etalare, nu cu gîndul de a fi lăudaţi sau onoraţi de oameni, ci spre onoarea lui Dumnezeu, aşteptînd să fie răsplătiţi în lumea viitoare. Şi că dacă ei săvîrşesc fapte bune spre a fi lăudaţi de oameni, atunci nici o răsplătire nu vor primi de la Tatăl lor ceresc.

Hristos a învăţat pe urmaşii Săi să nu se roage ca să fie auziţi de oameni. „Ci tu, când te rogi intră în odăiţa ta, încuie-ţi uşa şi roagă-te Tatălui Tău care este în ascuns; şi [9] Tatăl tău, care vede în ascuns, îţi va răsplăti“ Matei 6,0. Asemenea cuvinte ieşite de pe buzele lui Hristos, ne arată că El nu priveşte cu mulţumire acel fel de evlavie, atît de obişnuit printre farisei. învăţăturile Sale, rostite de pe Muntele Fericirilor, arată că faptele de binefacere trebuie să fie săvîrşite cu nobleţe şi că serviciile divine răspîndesc cel mal bun miros, atunci când sunt împlinite într-un spirit lipsit de pretenţie, într-un mod blînd şi umilit. Gîndurile curate sfinţesc fapta.

Adevărata sfinţire înseamnă supunere deplină faţă de voinţa lui Dumnezeu. Cugetele şi sentimentele de răzvrătire sunt atunci biruite, iar glasul lui Isus trezeşte o nouă viaţă, care pătrunde întreaga fiinţă. Aceia care sunt cu adevărat sfinţiţi nu-şi vor pune propria lor părere ca măsură a dreptăţii sau nedreptăţii. Ei nu sunt nici bigoţi dar nici drepţi în ochii lor proprii; ei sunt geloşi pe ei înşişi, temîndu-se mereu să nu piardă făgăduinţa prin neîmplinirea tuturor condiţiilor pe care se sprijinesc făgăduinţele.

Puterea sentimentului în locul raţiunii

Mulţi dintre cei ce mărturisesc a fi sfinţiţi sunt cu totul străini de lucrarea harului asupra inimii lor. când aceştia sunt puşi la probă şi cercaţi sunt găsiţi ca farisei cu îndreptăţirea lor de sine. Ei nu pot suporta nici o împotrivire. Ei lasă la o parte raţiunea şi judecata şi se sprijinesc în totul numai pe sentimentele lor, întemeindu-şi pretenţiile lor de sfinţire pe emoţiile pe care le-au simţit din când în când. sunt încăpăţînaţi şi suciţi şi caută a-şi susţine cu îndărătnicie pretenţiile despre sfinţire, spunînd multe cuvinte, dar fără să aducă vreun [10] rod preţios, ca dovadă. Aceste persoane pretinse a fi sfinţite, nu numai că îşi înşeală propriile lor suflete prin pretenţiile lor, dar exercită şi o influenţă rea faţă de mulţi care doresc în mod serios să se conformeze voinţei lui Dumnezeu. Ele sunt auzite repetînd mereu cuvintele: „Dumnezeu mă conduce! Domnul mă învaţă! Eu trăiesc fără păcat!“ Mulţi dintre cei care vin în contact cu un astfel de spirit se izbesc ca de ceva întunecat şi tainic pe care nu-1 înţeleg. Aceasta este ceva cu totul neasemănător cu Hristos, unicul model adevărat.

Sfinţirea biblică nu e produsul unor emoţii puternice. Aici cad mulţi în greşeală. Ei îşi fac din sentimente măsura sau călăuza lor. când se simt mîndri sau fericiţi, ei pretind că sunt sfinţiţi. Dar sentimentele de fericire sau lipsa de bucurie nu e o dovadă că o persoană este sfinţită sau nu. Sfinţirea instantanee nu poate să existe. Adevărata sfinţire este o lucrare zilnică, ce durează o viaţă întreagă. Acela care se luptă cu ispitele zilnice, biruind pornirile lor păcătoase şi stăruind după sfinţenia inimii şi a vieţii, nu ridică nici o pretenţie îngîmfată de sfinţenie. Ei flămînzesc şi însetează după neprihănire. Păcatul pare în ochii lor peste măsură de păcătos.

Sunt unii care se pretind a fi sfinţi, care mărturisesc adevărul, ca şi fraţii lor, şi, de aceea, poate fi greu să faci o deosebire între ei; dar cu toate acestea, deosebirea există. Mărturia acelora care pretind a avea o astfel de experienţă înălţătoare va face ca Spiritul plăcut al lui Hristos să se retragă din adunare şi va lăsa o influenţă rece asupra celor prezenţi, pe când, dacă [11] ei ar vieţui într-adevăr fără păcat, prezenţa lor ar aduce pe îngerii sfinţi în adunare, iar cuvintele lor ar fi într-adevăr „ca nişte mere de aur în panere de argint“ Prov. 25,11.

Timpul cercării

Vara, când privim copacii unei păduri din faţa noastră şi toţi sunt îmbrăcaţi cu o mantie frumoasă de verdeaţă, poate că nu putem deosebi pe acei care sunt întotdeauna verzi de ceilalţi. Bar când vine iarna şi gerul suveran Îl strînge în braţele sale, când el dezbracă pe ceilalţi copaci de podoaba lor de frunze, atunci cei ce sunt întotdeauna verzi se deosebesc numaidecât. în felul acesta se petrec lucrurile şi cu toţi aceia care umblă în umilinţă, neîncre-zîndu-se în ei înşişi, ci prinzîndu-se tremurînd de mîna lui Hristos. În timp ce aceia care sunt încrezători în sine şi se sprijinesc pe propria lor desăvârşire de caracter, atunci cind furtuna cercărilor vine asupra lor, îşi pierd veşmîntul falsei lor neprihăniri, cei cu adevărat neprihăniţi, care iubesc pe Dumnezeu din sinceritate şi se tem de El, poartă veşmîntul neprihănirii lui Hristos, atît în zile bune, cît şi în strâmtorare.

Abnegaţia, jertfirea de sine, dărnicia, bunătatea, dragostea, răbdarea, tăria morală şi statornicia creştină sunt roadele zilnice aduse de aceia care vieţuiesc cu adevărat în legătură cu Dumnezeu. Faptele lor poate nu sunt trîm-biţate în lume, dar ei duc zilnic lupta personală cu cel rău şi cîstigă biruinţe preţioase asupra ispitei şi nedreptăţii. Voturile solemne se reînoiesc şi se păstrează prin tăria cîştigată prin rugăciune serioasă şi printr-o veghere neîntreruptă. Entuziastul înflăcărat nu poate întrezări luptele lăuntrice ale acestor lucrători tăcuţi, dar ochiul Aceluia, care vede [12] tainele inimii, cercetează şi priveşte cu aprobare la orice efort făcut în umilinţă şi blîndeţe. E necesar un timp de cercare spre a descoperi aurul cel curat al iubirii şi al credinţei din caracter. Atunci când vin asupra bisericii cercări şi greutăţi, zelul statornic şi iubirea caldă a adevăraţilor urmaşi ai lui Hristos se dau pe faţă.

Ne pare rău când vedem pe pretinşii creştini că sunt duşi în rătăcire de teoria falsă şi vrăjită că ei ar fi desăvîrşiţi, pentru că este atît de greu a-i trezi la realitate şi a-i aduce iarăşi la calea cea dreaptă. Ei s-au străduit să facă cele din afară ale lor cît mai frumoase şi mai plăcute cu putinţă, în timp ce le lipseşte podoaba lăuntrică, blîndeţea şi umilinţa lui Hristos. Timpul de cercare va veni la fiecare şi atunci nădejdile multora, care ani de zile de-a rîndul s-au crezut în siguranţă, se vor dovedi fără temei. când sunt puşi în poziţii noi şi sub împrejurări diferite, unii dintre cei ce păreau a fi stîlpi în casa lui Dumnezeu se dau pe faţă a fi numai nişte scânduri putrede sub o zugrăveală lustruită. Dar cei umiliţi cu inima, care au simţit zilnic cît preţuieşte a-şi întări sufletele pe Stînca cea eternă, vor sta neclintiţi în mijlocul cercărilor vijelioase, pentru că ei nu se încred în ei înşişi. „Temelia lui Dumnezeu stă sigură, avînd pecetea aceasta: Domnul cunoaşte pe cei ce sunt ai Lui“ 2 Tim. 2, 19.

Aducerea de roade

Aceia care se ostenesc a atrage privirea la faptele lor bune, vorbind mereu de starea lor de nepăcătoşenie, şi care se străduiesc să scoată la iveală isprăvile lor religioase, nu fac prin aceasta altceva decât să-şi înşele sufletul. Un om sănătos, care este în stare a-şi îndeplini datoriile [13] vieţii sale, şi care îşi face lucrul zi după zi, care are mintea sănătoasă şi prin ale cărei vine circulă un sînge sănătos, nu cheamă pe orice om pe care-l întîlneşte să vadă cît de sănătos e corpul său. Sănătatea şi vigoarea sunt condiţiile naturale ale vieţii sale şi, de aceea, puţin îşi dă seama că se bucură de un dar aşa de bogat.

Întocmai aşa este şi cu un om neprihănit cu adevărat. El nu-şi dă seama de propria sa bunătate şi evlavie. Principiul religios a devenit izvorul şi conducta vieţii sale şi pentru el e tot aşa de firesc a aduce roadele Spiritului, ca şi pentru un smochin de a face smochine, sau ca şi pentru un trandafir de a înfăţişa flori de trandafir. Firea sa este atît de îmbibată de iubire de Dumnezeu şi de semenii săi, încît săvîrşeşte faptele lui Hristos cu o inimă voioasă.

Toţi cei ce vin în sfera lui de influenţă fac cunoştinţa cu frumuseţea şi cu parfumul plăcut al vieţii sale creştine,, deşi el nu-şi dă seama de acesta, pentru că este în armonie cu deprinderile şi înclinaţiile sale. El se roagă pentru luminarea divină şi are plăcere a umbla în acestă lumină. Mîncarea şi băutura sa este de a face voia Tatălui său ce-ceresc. Viaţa sa este ascunsă cu Hristos în Dumnezeu; şi totuşi el nu se mândreşte cu aceasta şi nici nu-şi dă seama de ea. Dumnezeu priveşte cu bună plăcere la cei umiliţi şi neluaţi în seamă, care păşesc de aproape pe urmele Maestrului, lor. îngerii se simt atraşi de aceste suflete şi le place să-i însoţească pe cărarea lor. Ei poate sunt neluaţi în seamă de aceia care pretind că au ajuns la o treaptă mai înaltă şi cărora le place să scoată la iveală faptele lor bune; dar îngerii cereşti se coboară cu plăcere la dînşii şi sunt ca un zid de foc în jurul lor. [14]

Pentru ce a fost lepădat Hristos

Mântuitorul nostru a fost Lumina lumii; dar lumea nu L-a cunoscut. El a săvîrşit mereu fapte de milă, revăr-sînd lumină pe calea tuturor; şi totuşi El n-a atras atenţia acelora printre care umbla ca să privească la virtuţile Sale fără seamăn, la abnegaţia, la jertfa Sa de Sine şi la dărnicia Sa. Iudeii nu admirau o astfel de viaţă. Ei considerau religia Sa ca fiind fără valoare, pentru că nu era în acord cu măsura lor pentru evalvie. Ei socoteau că Hristos nu era religios în spirit şi caracter; deoarece religia lor era alcătuită din falsuri, din rugăciuni în public şi din săvîrşirea de fapte caritabile, fără efect. Ei trîmbiţau faptele lor bune, după cum fac cei ce pretind a fi sfinţi. Ei voiau să facă pe toţi să înţeleagă că sunt fără păcat. Dar întreaga viaţă a lui Hristos era într-un contrast direct cu aceasta. El nu căuta nici cîştig şi nici onoare. Faptele Sale de vindecări minunate erau săvîrşite într-un spirit cît se poate de liniştit, deşi El nu putea ţine în frîu entuziasmul acelora care deveneau părtaşi marilor Sale binecuvîntări. Umilinţa şi blîndeţea caracterizau viaţa Sa. Şi tocmai pentru că umblarea Sa era atît de umilită, lipsită de pretenţii şi se deosebea atît de mult de a fariseilor, ei nu voiau să-L primească.

Blândeţea un rod al Spiritului

Cel mai preţios rod al sfinţeniei este harul blîndeţii. când acest har ţine frînele sufletului, felul omului de a fi e modelat de influenţa sa. Un astfel de suflet aşteaptă neîncetat pe Dumnezeu şi îşi supune voinţa voinţei [15] Sale. Priceperea sa prinde orice adevăr divin şi voinţa sa se pleacă în faţa oricărui principiu divin, fără a se îndoi sau murmura. Adevărata blîndeţe îmblînzeşte şi supune inima şi dă minţii destoinicie ca să-şi întipărească bine cuvîntul. Ea aduce gîndurile la supunere faţă de Isus Hristos; deschide inima la Cuvîntul lui Dumnezeu, cum era deschisă inima Lidiei. Ea ne aduce împreună cu Maria, ca învăţăcei, la picioarele lui Isus. „El conduce pe cei blînzi la judecată şi învaţă pe cei umiliţi căile Sale“ Ps. 25,9.

Vorbirea celor blînzi nu este niciodată plină de îngîmfare. Ca şi copilul Samuel, ei se roagă: „Vorbeşte Doamne, căci robul tău ascultă“ 1 Sarn. 3,9. când Iosua a fost aşezat în poziţia cea mai înaltă de comandant al lui Israel, el a declarat război tuturor vrăjmaşilor lui Dumnezeu. Inima sa era plină de cugete nobile privind înalta sa misiune. Şi totuşi, când i se vestea vreo solie din cer, el lua poziţia unui copil, care doreşte să fie condus. Răspunsul său era: „Ce spune Domnul meu servului Său?“ Iosua 5,14. Primele cuvinte ale lui Pavel, când Hristos i S-a descoperit, au fost: „Doamne, ce vrei să fac“ Fapte 9,6.

Blîndeţea în şcoala lui Hristos este una din roadele de seamă ale Duhului Sfînt. Ea este o cale divină prin care Duhul Sfînt lucrează spre sfinţire şi care face pe cel care o posedă să fie destoinic a-şi ţine în stăpînire totdeauna un temperament iute şi furtunos. când harul blîndeţii e nutrit de către aceia care sunt din fire supărăcioşi şi iuţi la mînie, ei vor depune cele mai serioase sforţări ca să-şi supună acest temperament nefericit. Din zi în zi ei vor cîştiga stăpînire asupra lor înşişi, pînă ce acea trăsătură de caracter lipsită de iubire şi neasemănătoare cu Hristos este biruită. Ei devin [16] apoi asemenea cu Modelul Divin şi pot asculta de sfatul inspirat: „Fii repede la auzire, încet la vorbire şi încet la mînie“ Iacov 1,19.

Când un om pretinde a fi sfinţit şi totuşi în cuvinte şi fapte reprezintă necurmat un izvor din care curge apă amară, atunci putem spune cu siguranţă: acest om este amăgit. El trebuie să înveţe încă alfabetul a ceea ce înseamnă viaţa de creştin. Aceia care mărturisesc a fi servi ai lui Hristos au nutrit atît de mult demonul lipsei de bunătate încît par a iubi elementele nesfinţite şi au plăcere să rostească cuvinte care displac şi irită. Aceşti oameni trebuie să se pocăiască înainte ca Mântuitorul să-i recunoască de copii ai Săi.

Blîndeţea este podoaba lăuntrică pe care Dumnezeu o preţuieşte nespus de mult. Apostolul vorbeşte despre aceasta, ca fiind mai de preţ decât aurul, mărgăritarele sau pietrele scumpe. În timp ce podoabele din afară înfrumuseţează numai corpul muritor, podoaba blîndeţii înfrumuseţează sufletul şi pune pe omul trecător în legătură cu Dumnezeul cel nemărginit. Aceasta este podoaba pe care Şi-a ales-o Dumnezeu însuşi. Acela care a împodobit cerurile cu aştri luminoşi, a promis prin acelaşi Spirit că „El va împodobi pe cel blînd cu mîntuire“ Ps. 149,4. îngerii cerului vor scrie ca fiind cei mai bine împodobiţi, aceia care se îmbracă în Domnul Isus Hristos şi umblă cu El în blîndeţea şi umilinţa Spiritului.

Dobândirea înfierii

Pentru creştin există idealuri înalte de ajuns. El trebuie să năzuiască mereu după idealuri mai înalte. Ioan (apostolul) avea o idee înaltă despre privilegiul unui creştin. El zicea: „Vedeţi ce dragoste ne-a [17] arătat Tatăl, să ne numim copii lui Dumnezeu!“ 1 Ioan 3,1. Pentru oameni nu există o demnitate mai înaltă de ajuns ca cea cuprinsă în aceste cuvinte. Omului i s-a asigurat privilegiul de a deveni moştenitor al lui Dumnezeu şi împreună moştenitor cu Hristos. Acelora care au fost înălţaţi în felul acesta, le sunt desfăşurate bogăţiile nepătrunse ale lui Hristos, care sunt de zeci de mii de ori mai preţioase decât bogăţiile lumii. Aşadar, prin meritele lui Isus Hristos, omul muritor este ridicat, la părtăşie cu Dumnezeu şi cu Fiul Său iubit. [18]

Capitolul 2 — Principiile de cumpătare ale lui Daniel

Caracterul profetului Daniel a fost remarcabil. El a fost -un exemplu strălucit de ceea ce poate ajunge omul când e unit cu înţelepciunea lui Dumnezeu. O scurtă istorisire a vieţii acestui bărbat sfînt al lui Dumnezeu ni s-a lăsat ca un raport încurajator pentru aceia care aveau să fie chemaţi mai tîrziu să sufere cercări şi ispite.

Când poporul Israel, regele, nobilii şi preoţii lor au fost duşi in captivitate, patru dintre ei au fost aleşi ca să slujească la curtea împăratului din Babilon. Unul dintre aceştia era Daniel, care încă de timpuriu dădea dovadă că va ajunge pe viitor la o destoinicie însemnată. Aceşti tineri, erau cu toţii de viţă domnească şi sunt descrişi ca „nişte tineri fără cusur trupesc, frumoşi la chip, înzestraţi cu înţelepciune în orice ramură a ştiinţei, cu minte ageră şi pricepere, în stare să slujească în casa împăratului“ Dan. 1,4. Preţuind talentele superioare ale acestor tineri captivi, împăratul Nebucadneţar a hotărît să-i pregătească spre a li se da locuri de seamă în împărăţia sa. Şi pentru ca ei să poată fi în totul destoinici a sluji la curtea împărătească, după obiceiul oriental, ei trebuiau să fie învăţaţi limba haldeilor şi să fie supuşi, timp de trei ani de zile, la disciplină fizică şi intelectuală. [19]

Tinerii din această şcoală nu numai că erau primiţi la palatul imperial, dar se luase măsuri ca ei să mănînce din mîncărurile şi să bea din vinul care se servea la masa împăratului. Prin toate acestea, împăratul gîndea nu numai să le arate o mare cinste, dar şi să asigure pentru dânşii cea mai bună dezvoltare fizică şi mintală, care putea fi ajunsă.

Întâmpinând cercarea

Printre alimentele servite la masa împăratului era şi carnea de porc şi alte mîncăruri de carne care erau declarate ca necurate de legea lui Moise şi din care evreilor le era interzis în chip lămurit să mănînce. Aici Daniel s-a găsit în faţa unei cercări aprige. Să rămână oare credincios învăţăturilor părinţilor sfii cu privire la mîncare şi băutura, să jignească pe împărat şi să-şi piardă poate nu numai locul, ci chiar şi viaţa, sau să nesocotească poruncile Domnului şi să păstreze favoarea împăratului, asigurându-se astfel de mari avantaje intelectuale şi cele mai măgulitoare perspective lumeşti?

Daniel n-a şovăit. El s-a hotărât să rămână statornic în integritatea sa oricare ar fi urmările. El „s-a hotărât în inima lui să nu se spurce cu bucatele alese ale împăratului şi cu vinul pe care-l bea împăratul“ Daniel 1,8.

Nu era îngust şi nici bigot

Printre pretinşii creştini de astăzi sunt mulţi care ar socoti pe Daniel ca fiind prea ciudat şi l-ar învinui ca îngust sau bigot. Ei [20] privesc chestiunea mîncării şi a băuturii ca fiind de prea mică însemnătate spre a cere o poziţie atît de hotărîtă—ei nu o privesc ca pe o chestiune care să impună, dacă e nevoie, jertfirea oricărui folos lumesc. Dar aceia care judecă astfel vor vedea, la ziua judecăţii, ca şi ei s-au abătut de la poruncile hotărâte ale lui Dumnezeu şi au pus părerile lor ca măsură pentru dreptate şi ne-dreptate. Ei vor vedea că ceea ce li se păruse a fi fără însemnătate, nu a fost tot aşa privit de Dumnezeu. Poruncile Sale trebuie respectate cu sfinţenie. Aceia care primesc şi ascultă de un principiu al Său pentru că le prinde bine să facă aşa, în timp ce leapădă pe un altul pentru că ţinerea lui ar cere un sacrificiu, coboară nivelul dreptăţii şi, prin exemplul lor fac şi pe alţii să privească la sfînta Lege a lui Dumnezeu ca fiind ceva fără însemnătate. Un „Aşa zice Domnul“ trebuie să fie regula după care să ne conducem în toate lucrurile.

Un caracter fără defect

Daniel a fost supus la cele mai aspre cercări care asaltează şi pe tinerii din zilele noastre; dar el a fost credincios faţă de învăţăturile religiei pe care le primise în copilăria lui. El era înconjurat de influenţe care urmăreau să strice pe aceia care ar fi şovăit între principiu şi înclinaţie; totuşi Cuvîntul lui Dumnezeu ni-1 prezintă ca fiind de un caracter fără defect. Daniel nu îndrăznea să se încreadă în propria lui putere morală. Rugăciunea era pentru el o necesitate. El şi-a făcut din Dumnezeu tăria lui şi temerea de Dumnezeu era continuu înaintea lui, în toată consacrarea vieţii lui.

Daniel poseda harul unei blîndeţi adevărate. El era credincios, hotărît şi nobil. El se străduia să trăiască în pace cu toţi, dar stătea neclintit ca un cedru înalt, [21] oricând era vorba de principii. În orice lucru care nu venea în -contrazicere cu ascultarea sa do Dumnezeu, el era respectuos şi ascultător de acela care aveau autoritate asupra lui; dar el avea un simţ atît de înalt despre cerinţele lui Dumnezeu, încît pretenţiile suveranilor pămînteşti erau socotite de el ca fiind subordonate. El nu s-ar fi abătut de la datoria sa pentru nici un calcul egoist.

Caracterul lui Daniel e prezentat lumii ca un exemplu •de ceea ce poate face harul lui Dumnezeu din oamenii care sunt decăzuţi prin însăşi firea lor şi sunt stricaţi prin păcat. Raportul despre viaţa sa nobilă şi plină de abnegaţie este o încurajare pentru oamenii din timpul nostru. Din el putem aduna tăria spre a rezista ispitei cu nobleţe şi statornicie, şi prin harul blîndeţii, să stăm pentru dreptate sub cele mai aspre cercări.

Aprobarea lui Dumnezeu mai scumpă decât viaţa

Daniel ar fi putut găsi o scuză admisibilă de a se depărta de principiile strictei cumpătări, dar aprobarea lui Dumnezeu îi era mai scumpă decât favoarea celui mai puternic, suveran pămîntesc—mai scumpă chiar decât viaţa lui. Prin purtarea sa politicoasă, el obţinuse favoarea superiorului său, care era însărcinat cu supravegherea tinerilor evrei şi Daniel îi făcu o cerere, ca să nu fie siliţi a mînca din bucatele împăratului, sau să bea din vinul lui. Supraveghetorul se temea, ca nu cumva, prin îndeplinirea acestei cereri, să-şi atragă dizgraţia împăratului şi să-şi pună astfel viaţa în primejdie. Ca şi mulţi din zilele noastre, el credea că o dietă abstinentă va face pe aceşti tineri să fie palizi şi bolnăvicioşi la înfăţişare şi slăbiţi în ce priveşte puterea fizică, pe când hrana necumpătată de la masa acelui împărat i-ar face voioşi şi [22] frumoşi, sporind puterea lor de muncă fizică şi mintală.

Daniel a cerut ca lucrul acesta să fie hotărît printr-o cercare de zece zile,—dîndu-se libertate evreilor ca, în acest scurt timp, să mănînce alimente simple în timp ce tovarăşii lor să aibă parte de delicatesele împăratului. în cele din urmă, cererea le-a fost îndeplinită, dar Daniel ştia sigur că va cîştiga. Deşi era încă tînăr, văzuse urmă-rile dăunătoare ale vinului şi ale vieţii desfrînate asupra sănătăţii fizice şi mintale.

Dumnezeu apără pe servul Său

La sfîrşitul celor zece zile, s-a văzut că urmările au fost altfel decât erau aşteptările supraveghetorului. Nu numai Ia înfăţişarea feţei, dar şi la puterile fizice, cit şi la vigoarea mintală, aceia care fuseseră cumpătaţi în principiile lor dădeau pe faţă o superioritate deosebită faţă de tovarăşii lor care îşi împliniseră poftele.- Ca urmare a acestei probe, s-a îngăduit lui Daniel şi tovarăşilor, lui şă-şi urmeze dieta lor simplă în tot cursul instruirii lor pentru serviciile împărăţiei.

Domnul a aprobat statornicia şi abnegaţia acestor tineri evrei şi binecuvântarea Sa i-a însoţit. El „a dat acestor patru tineri ştiinţa şi priceperea pentru tot felul de scri-eri şi înţelepciune; mai ales însă a făcut pe Daniel priceput în toate vedeniile şi în toate visele“, Dan. 1,17. La încheierea celor trei ani de instruire, când destoinicia şi capacitatea lor au fost examinate de împărat, „nu.s-a găsit niciunul ca Daniel, Hanania, Mişael şi Azaria. De aceea ei au fost primiţi în slujba împăratului. În toate lucrările care cereau înţelepciune [23] şi pricepere şi despre care îi întreba împăratul, îi găsea de zece ori mai destoinici decât toţi vrăjitorii şi cititorii în stele care erau în toată împărăţia lui“ vers. 20.

Stăpînirea de sine o condiţie a sfinţirii

Viaţa lui Daniel este o ilustrare inspirată de ceea ce poate alcătui un caracter sfinţit. Ea dă tuturor o lecţie şi îndeosebi tinerilor. O ascultare deplină de poruncile lui Dumnezeu este spre binecuvîntarea sănătăţii corpului şi a minţii. Pentru a ajunge la cel mai înalt ideal ele moralitate si dezvoltare intelectuală este necesar a căuta înţelepciunea şi tăria de la Dumnezeu şi de a respecta o strictă cumpătare în toate deprinderile vieţii. În experienţa lui Daniel şi a tovarăşilor lui, noi avem o plidă de biruinţa asupra ispitei de a ceda poftei şi apetitului. Ea ne arată că, prin principiile religioase, tinerii, pot birui asupra poftelor cărnii şi să rămînă credincioşi cerinţelor lui Dumnezeu, chiar dacă aceasta le-ar cere un marc sacrificiu.

Ce s-ar fi întîmplat însă cu Daniel şi tovarăşii săi, dacă ar fi făcut un compromis cu îngrijitorii aceia păgîni şi ar fi cedat presiunii împrejurărilor, dacă ar fi mîncat şi băut după obiceiul babilonienilor? Această unică depărtare de la principii le-ar fi slăbit simţul dreptăţii şi groaza faţă de nedreptate, împlinirea poftelor ar fi atras după sine jertfirea tăriei fizice, a clarităţii intelectuale şi pătrunderii spirituale. Un pas greşit ar fi condus probabil şi la alţi paşi, pînă când legătura lor cu cerul ar fi fost primejduită, iar ci ar fi fost furaţi de curentul ispitelor. [24]

Dumnezeu a zis: „Pe cel ce Mă onorează, îl voi onora“ Sam. 2,30. În timp ce Daniel se ţinea ele Dumnezeul său cu o încredere neclintită, Spiritul puterii profetice a venit asupra lui. Pe când oamenii îl învăţau care sunt datoriile vieţii la curtea împărătească, el era învăţat de Dumnezeu ca să citească tainele veacurilor viitoare şi să prezinte generaţiilor viitoare, prin tablouri şi asemănări, lucrurile uimitoare care aveau să se întîmple în zilele din urmă. [25]

Capitolul 3 — Stăpânirea poftelor şi a patimilor

„Să vă feriţi de poftele firii pămînteşti care se războiesc cu sufletul“, zice apostolul Petru (1 Petru 2,11). Mulţi privesc aceste cuvinte ca fiind doar un avertisment contra vieţii dezordonate, dar înţelesul lor este mult mai larg. Ele opresc orice satisfacere vătămătoare a poftelor sau a patimilor. Nici un suflet evlavios să nu privească cu nepăsare sănătatea corpului şi să se măgulească cu ideea că necumpătarea n-ar fi păcat, că ea n-ar influenţa viaţa spirituală. Există o legătură strînsă intre natura fizică şi cea morală. Orice obişnuinţă care nu ajută la propăşirea sănănăţii înjoseşte facultăţile superioare şi nobile. Obiceiurile rele în mîncare şi băutură duc la greşeli în gîndire şi acţiune. Satisfacerea poftelor întăreşte pornirile animalice şi le face să cîştige stăpînire asupra puterilor mintale şi spirituale.

Este cu neputinţă pentru cineva sa se bucure de binecuvîntarea sfinţirii, cât timp este stăpînit de egoism şi lăcomie. Mulţi gem sub povara slăbiciunilor trupeşti din pricina relelor obişnuinţe în mîncare şi băutură, care nesocotesc legile vieţii si ale sănătăţii. Ei îşi slăbesc organele digestive prin satisfacerea poftelor lor stricate. Minunată [26] este puterea de rezistenţă a organismului omenesc faţă de abuzurile ce se săvîrşesc împotriva lui; dar dominarea obiceiurilor rele în mîncare şi băutură va slăbi orice funcţiune a corpului. Prin satisfacerea poftelor stricate şi a patimilor, chiar pretinşii creştini vor împiedica natura în lucrarea ei, slăbind puterea corporală, mintală şi morală. Aceste suflete slabe să se gândească, ce ar fi putut să fie ele, clacă ar fi trăit în cumpătare şi ar fi îmbunătăţit sănătatea în loc să abuzeze de ea.

Un standard posibil de atins

Când Pavel a scris: „Dumnezeul păcii să vă sfinţească El însuşi pe deplin“ (1 Tes. 5,23), el nu a sfătuit pe fraţii săi să tindă după un ideal cu neputinţă de ajuns; ci nu se ruga ca ei să aibă binecuvmtările pe care Dumnezeu nu ar fi fost voios să le dăruiască. El ştia că toţi cei ce doreau a se învrednici să întâmpine pe Hristos în pace, trebuie să posede un caracter curat şi sfînt. „Toţi cei se ce luptă la jocurile de obşte, se supun la tot felul de înfrinări. Şi ei fac lucrul acesta ca să capete o cunună care se poate veşteji: noi să facem lucrul acesta pentru o cunună care nu se poate veşteji. Eu deci, alerg dar nu ca şi cum n-aş şti încotro alerg. Mă lupt cu pumnul, dar nu ca unul care loveşte în vînt. Ci mă port aspru cu trupul meu şi-l ţin în stăpînire, ca nu cumva, după ce am propovăduit altora, eu însumi să fiu lepădat“ 1 Cor. 9, 25-27. „Nu ştiţi că trupul vostru este templul Duhului Sfînt, care locuieşte în voi şi pe care l-aţi primit de la Dumnezeu? Şi că voi nu sunteţi ai voştri, căci aţi fost cumpăraţi cu un preţ. Proslăviţi dar pe Dumnezeu în trupul şi în duhul vostru, care sunt ale lui Dumnezeu“ 1 Cor. 6, 19-20. [27]

O jertfă fără defect

Apostolul mai scrie către credincioşi următoarele: „Vă îndemn dar, fraţilor, pentru îndurarea lui Dumnezeu, să aduceţi trupurile voastre ca o jertfă vie, sfîntă, plăcută lui Dumnezeu: aceasta va fi din partea voastră o slujbă duhovnicească“ Rom. 12,1 Vechiului Israel i s-au dat îndrumări, ca nici un animal cu defect sau bolnav să nu fie adus ca jertfă înaintea lui Dumnezeu. Numai cele mai bune animale trebuiau alese pentru acest scop. Prin profetul Maleahi, Domnul mustra cu cea mai mare asprime pe poporul Său pentru abaterea de la aceste dispoziţii.

„Un fiu cinsteşte pe tatăl său şi o slugă po stăpînul său. Dacă sunt Tata, unde este, cinstea care Mi se cuvine? Dacă sunt Stăpîn, unde este teama de Mine? zice Domnul oştirilor către voi... care nesocotiţi Numele Meu şi care ziceţi: «Cu ce am nesocotit noi Numele Tău?» Aduceţi pe altarul

Meu pîine necurată! Şi totuşi ziceţi:«Cu ce Te-am spurcat?». Prin faptul că aţi zis: «Masa Domnului este dispreţuită!» când aduceţi ca jertfă o vită oarbă, nu este rău lucrul acesta? Când aduceţi una şchioapă sau beteagă, nu este rău lucrul acesta oare? Adu-o dregătorului tău! Te va primi el bine pentru ea? zice Domnul oştilor... Aduceţi ce este furat, şchiop sau beteag: Iată darurile de mîncare pe care le aduceţi! Pot Eu să le primesc din mîinile voastre?—zice Domnul“ Maleahi 1,6-13.

Aceste cuvinte care au fost spuse vechiului Israel cuprind o învăţătură şi pentru poporul lui Dumnezeu de astăzi. Atunci când apostolul sfătuia pe fraţii săi să înfăţişeze corpurile lor „ca o jertfă vie, sfîntă, şi bine plăcută lui Dumnezeu“, el arăta [28] principiile adevăratei sfinţiri. Aceasta nu este numai o teorie, un sentiment sau un fel de a vorbi, ci e un principiu viu şi activ, care e împletit cu vieţuirea de toate zilele. El cere ca deprinderile noastre în mîncare, băutură şi îmbrăcăminte să fie în aşa fel încît să asigure păstrarea sănătăţii fizice, mintale şi morale, pentru ca să putem înfăţişa Domnului corpurile noastre, nu ca pe o jertfă stricată prin obiceiuri rele, ci ca pe „o jertfă vie, sfîntă şi bine plăcută lui Dumnezeu“.

Excitantele şi narcoticele

Sfatul lui Petru de a ne înfrîna de la poftele fireşti este cel mai direct şi mai impunător avertisment împotriva folosirii a tot ce este excitant şi narcotic, cum o ceaiul (ceaiul rusesc, nota traductorului), cafeaua, tutunul, alcoolul şi morfina. Aceste satisfaceri ale poftelor pot fi foarte bine aşezate printre, acelea care au o influenţă vătămătoare asupra caracterului moral. Şi cu cît aceste obiceiuri rele sunt formate mai de timpuriu, cu atît mai cu putere vor ţine ele pe victime în sclavia poftei şi cu atît mai sigur vor coborî ele nivelul vieţii spirituale.

Învăţătura Bibliei nu va face decât o impresie slabă asupra acelora ale căror puteri de pricepere sunt întunecate de împlinirea unor pofte egoiste. Mii de suflete îşi vor jertfi nu numai sănătatea şi viaţa, dar şi speranţa lor pentru cer, înainte ele a cuteza să pornească lupta împotriva poftelor lor stricate. O doamnă care de mulţi ani susţinea că e sfinţită,, spunea că dacă trebuie să se lase de ţigara ei sau de cer, ar zice; „Mergi cu bine cerule; căci eu nu pot birui pofta ce o am pentru ţigară“. Acest idol se întronase în suflet şi lăsase lui Isus un loc mai dosnic. Totuşi această femeie pretinde că e o sfîntă a Domnului. [29]

Pofte care se războiesc cu sufletul

Aceia care sunt cu adevărat sfinţiţi—oriunde s-ar afla—vor înălţa idealul moral prin cultivarea unor deprinderi corecte ale corpului şi, asemenea lui Daniel, vor da altora pildă de cumpătare şi tăgăduire de sine. Orice poftă stricată ajunge o poftă ostilă. Orice lucru care e în conflict cu legea naturii aduce sufletul într-o stare bolnavă. Lăsarea în voia poftelor la mîncare aduce tulburări ale stomacului, inactivitatea ficatului şi o întunecare a creierului, distrugînd astfel dispoziţia şi spiritul omului. Aceste puteri slăbite sunt aduse apoi ca jertfă lui Dumnezeu, care nu poate să primească jertfe cu defecte. Este de datoria noastră de a aduce pofta noastră de mîncare şi felul nostru de vieţuire în armonie cu legea naturii. Dacă trupurile aduse ca jertfă pe altarul lui Hristos ar fi cercetate cu aceeaşi luare aminte cu care erau cercetate jertfele iudeilor, atunci cine le-ar primi?

Cu cîta grijă ar trebui deci sa-şi îndrepte creştinii deprinderile lor, pentru ca să-şi poată păstra deplina putere a fiecărei însuşiri spre a fi pusă în serviciul lui Hristos. Dacă dorim a fi sfinţiţi în suflet, corp şi spirit, trebuie să trăim aşa cum ne învaţă legea divină. Inima nu poate rămîne în consacrare faţă de Dumnezeu cît timp poftele şi patimile sunt satisfăcute cu sacrîficuî sănătăţii şi al vieţii. Aceia care calcă legile de care depinde sănătatea, trebuie să suporte urmările. Ei şi-au micşorat atît de mult destoinicia lor, în orice privinţă, incit nu-şi mai pot îndeplini cum trebuie datoriile faţă de semenii lor şi ajung să fie cu totul neînstare de a răspunde la cerinţele lui Dumnezeu. [30]

Când Lordul Palmerston, premierul Angliei, a fost rugat de către clerul scoţian să hotărască o zi de post şi rugăciune, ca să înceteze holera, el a răspuns: „Curăţiţi şi dezinfectaţi străzile şi casele voastre, încurajaţi curăţenia şi sănătatea printre săraci şi îngrijiţi ca ei să fie îndeajuns aprovizionaţi cu hrană bună şi îmbrăcăminte şi luaţi în toate adevărate măsuri sanitare şi atunci nu veţi mai avea nevoie de post şi rugăciune. De altfel, nici Dumnezeu nu va asculta rugăciunile voastre, dacă aceste măsuri preventive nu vor fi luate în seamă“.

Apostolul Pavel zice: „Să ne curăţim de orice întinăciune a cărnii şi a duhului şi să ne ducem sfinţirea pînă la capăt, în frica de Dumnezeu“ 2 Corinteni 7,1. El ne prezintă spre încurajare, acea pace cerută de adevărată sfinţire, zicând: „Acum dar nu este nici o osîndire pentru cei co sunt în Hristos Isus; care nu trăiesc după îndemnurile firii pămînteşti, ci după îndemnurile Duhului“ Romani 8, 1. El sfătuieşte pe galateni astfel: „Umblaţi cîrmuiţi de Duhul şi nu împliniţi poftele firii pămînteşti“ Galateni 5,16. El numeşte unele din poftele firii pămînteşti, după cum urmează: „Închinarea la idoli, beţiile, îmbuibările şi alte lucruri asemănătoare cu acestea“, vers. 20-21. Şi apoi, menţionînd roadele Spiritului, printre care este şi cumpătarea, el adaugă: „Cel ce sunt ai lui Hristos Isus şi-au răstignit firea pămîntească împreună cu patimile şi poftele ei“ vers. 24.

Fumatul

Apostolul lacov zicea că înţelepciunea de sus este „mai întîi curată“ lacov 3, 17. Dacă el ar fi văzut pe fraţii săi folosind tutunul, oare nu ar fi arătat el această deprindere ca fiind „pămintească, senzuală, drăcească?“, vers. 15. În acest [31] secol de iluminare creştină, de cîte ori acele buze care rostesc Numele preţios al lui Hristos sunt mînjite de fumul tutunului, iar respiraţia este infectată de mirosul lui. Desigur că, sufletul care stă cu plăcere în astfel de miasme murdare, trebuie să fie tot murdar. când am văzut oameni care pretindeau că se bucură de binecuvîn-tarea unei depline sfinţiri, în timp ce erau sclavi ai tutunului, murdărind orice lucru din jurul lor, m-am gîndit: Ce înfăţişare ar avea cerul cu fumătorii în el? Cuvîntul lui Dumnezeu declară lămurit, că „nimic necurat“ nu va intra în el. Apocalipsa 21, 27. Atunci, cum pot aceia care au acest urît obicei să spere că vor avea intrare acolo?

Oameni pretinşi evlavioşi îşi jertfesc trupurile pe altarul lui Satana şi aprind tămîia tutunului pentru maiestatea sa satanică. sunt aceste cuvinte prea aspre? Cu adevărat astfel de jertfe sunt aduse unor zeităţi. Dar Dumnezeu este curat şi sfînt şi nu va îngădui nici o pată în caracterul lor; se înţelege că El va refuza această jertfă risipitoare, pîngărită şi nesfîntă, prin urmare trebuie să conchidem că Satana este cel care pretinde această onoare.

Isus a murit ca să scape pe oameni din robia lui Satana. El a venit ca să ne elibereze prin sîngele jertfei Sale ispăşitoare. Acela care a devenit proprietatea lui. Isus Hristos şi al cărui corp este templul Duhului Sfînt nu se va lăsa să fie sclavul obiceiului vătămător al fumatului. Puterile sale sunt ale lui Hristos, care l-a răscumpărat cu preţ de sînge. El este proprietatea Domnului. Cum poate fi deci fără vină acela care risipeşte în fiecare zi capitalul pe care i l-aîncredinţat Domnul, ca să satisfacă o poftă nenaturală? [32]

Sume enorme se cheltuiesc anual pentru acest viciu, în timp ce sufletele se pierd, lipsite fiînd de cuvîntul vieţii. Pretinşii creştini jefuiesc pe Dumnezeu în zecimi şi daruri, aducând în acelaşi timp, jertfe pe altarul viciului distrugător al fumatului, mai mult decât dăruiesc pentru a îndestula nevoile săracilor sau pentru a împlini lipsurile lucrării lui Dumnezeu. Cei sfinţi cu adevărat vor birui orice poftă vătămătoare. Apoi toate aceste căi de cheltuieli nefolositoare vor fi îndreptate către tezaurul Domnului, iar creştinii vor fi călăuziţi, pe drumul tăgăduirii şi jertfirii de sine si al cumpătării. Atunci ei vor fi lumina lumii.

Ceaiul şi cafeaua

Atît ceaiul [(ceaiul rusesc, nota trad.)] şi cafeaua cît şi tutunul au un efect vătămător asupra organismului. Ceaiul intoxică. Deşi într-o măsură mai mică, totuşi efectul său este de acelaşi, caracter ca şi al băuturilor spirtoase. Cafeaua are un efect şi mai mare de a întuneca intelectul şi a paraliza puterile. Efectul ei nu e aşa de puternic ca al tutunului, dar se aseamănă cu el; astfel că aceleaşi argumente, care se aduc împotriva tutunului pot fi aduse şi împotriva ceaiului şi a cafelei.

Când cei obişnuiţi a folosi ceaiul, cafeaua, tutunul, opiul sau băuturile spirtoase, nu-şi pot mulţumi această poftă obişnuită, le va lipsi interesul şi zelul de a lua parte la serviciul divin. Harul ceresc va fi neputincios ca să învioreze sau şă însufleţească rugăciunile sau mărturiile lor. Aceşti pretinşi creştini trebuie să se întrebe, care este izvorul plăcerii lor. Este el de sus sau de jos?

Pentru cel care foloseşte aceste excitante, orice alt lucru i se pare neplăcut şi [33] fără gustul trebuincios. Excitantele tocesc sensibilităţile naturale, atît ale corpului cît şi ale spiritului. când îi lipsesc toate acestea, corpul şi spiritul lui flămânzesc, dar nu după neprihănire, nu după sfinţire, nici după prezenţa lui Dumnezeu, ci după idolul lor favorit. Prin satisfacerea poftelor vătătmătoare, pretinşii creştini îşi slăbesc zilnic puterile, ajungînd să fie ne-înstare de a preamări pe Dumnezeu. [34]

Capitolul 4 — Cuptorul de foc

În acelaşi an, când Daniel şi tovarăşii lui au intrat în slujba împăratului Babilonului, au avut loc- eveniment::1 care au pus la o grea încercare integritatea acestor tineri evrei şi care au făcut ca, puterea şi credincioşia Dumnezeului lui Israel, să se descopere în faţa unui popor idolatru.

Pe când împăratul Nebucadneţar privea în viitor cu o presimţire îngrijorată, a avut un vis plin do însemnătate. Din această cauză duhul îi era tulburat, „şi i-a pierit somnul“. Daniel 2, 1. Dar cu toate că această vedenie de noapte a făcut o adîncă impresie asupra spiritului său, totuşi el nu şi-a mai putut aduce aminte visul. El a chemat pe astrologii şi vrăjitorii săi, şi, promiţîndu-le mari bogăţii şi onoruri, le porunci să-i spună visul şi interpretarea lui. Dar ei i-au zis: „Spune robilor tăi visul, şi-ţi vom arăta tălmăcirea lui“ vers. 4.

Împăratul ştia că dacă ei vor putea într-adevăr să tălmăcească visul, atunci vor fi în stare să i-l şi spună. Domnul, prin providenţa Sa, dăduse lui Nebucadneţar acest vis şi a făcut ca el să-1 uite, deşi lăsase o impresie înfricoşată asupra sufletului său. Aceasta s-a făcut cu scopul ele a se descoperi pretenţiile învăţaţilor din Babilon. Monarhul s-a mîniat aşa de tare ameninţînd [35] că toţi vor fi ucişi, dacă, într-un timp anumit, nu i se va face cunoscut visul. Daniel şi tovarăşii săi erau sortiţi să piară împreună cu profeţii mincinoşi, dar, punîndu-şi viaţa în primejdie, Daniel intră plin de curaj la împărat, rugîndu-1 să-i îngăduie un timp, ca să poată să-i arate visul şi tălmăcirea lui.

Monarhul primi cererea lui Daniel, iar acesta împreună cu cei trei tovarăşi ai săi, înfăţişară această problemă înaintea lui Dumnezeu, cerînd înţelepciune de la Izvorul a toată lumina şi cunoştinţa. Deşi la curtea împăratului,

ei erau înconjuraţi de ispite, totuşi ei n-au uitat răspunderea lor faţă de Dumnezeu. Îşi dădeau seama pe deplin că Dumnezeu, în providenţa Sa, i-a pus acolo unde erau, ca să facă lucrarea Sa, îndeplinind cerinţele adevărului şi ale datoriei. Ei aveau încredere în Dumnezeu. Ei alergaseră la El pentru ajutor şi putere, atunci când au fost în greutăţi şi primejdii, iar El Se dovedise întotdeauna un ajutor în vreme de nevoie.

Descoperea tainei

Slujitorii lui Dumnezeu nu L-au rugat în zadar, Ei îl onoraseră, iar în ceasul cercării îi onoră şi El pe ei. Taina a fost descoperită lui Daniel; aşa că el merse în grabă să ceară audienţă la împărat.

Prizonierul iudeu stătea acum în faţa suveranului celei mai puternice împărăţii, din cîte au fost vreodată pe pămînt. Împăratul era cufundat în mare tristeţe în ciuda tuturor bogăţiilor şi măririi sale; dar tînărul exilat stătea plin de pace şi fericire în Dumnezeul Său. Dacă a existat vreodată pentru Daniel vreun timp, când să se poată înălţa pe sine însuşi şi să-şi scoată în evidenţă bunătatea şi înţelepciunea sa aleasă, era acum. [36] Dar prima sa străduinţă era de a abate de la sine orice onoare şi de a înălţa pe Dumnezeu, Izvorul a toată înţelepciunea.

„Ce cere împăratul este o taină pe care înţelepţii, cititorii în stele, vrăjitorii şi ghicitorii nu sunt în stare s-o descopere împăratului. Dar este în ceruri un Dumnezeu, care descoperă tainele şi care face cunoscut împăratului Ncbucadneţar ce se va întîmpla în vremurile de pe urmă“ Daniel 2, 27-28. Împăratul asculta cu o atenţie solemnă, când i se repeta orice amănunt din visul pe care îl uitase; şi când i se dădu cu credincioşie şi tălmăcirea, el simţi că se poate baza pe aceasta, ca fiind o descoperire divină.

Adevărurile solemne cuprinse în această viziune de noapte, au făcut o adîncă impresie asupra sufletului suveranului şi în umilinţă şi respect sfînt el căzu şi se închină, zicând: „Cu adevărat, Dumnezeul vostru este Dumnezeul dumnezeilor şi Domnul împăraţilor şi El descoperă tainele“ vers. 47.

Chipul de aur

O lumină venind direct din cer a fost îngăduită asupra împăratului Nebucadneţar şi pentru un scurt timp el fusese mişcat de temerea de Dumnezeu. Dar cei cîţiva ani de prosperitate după aceia i-au umplut inima de mîndrie şi a uitat să mai recunoască pe viul Dumnezeu. El se dedică idolatriei cu şi mai mare zel şi bigotism.

Din comorile cîştigate ca pradă de război, el a făcut un chip de aur, care să reprezinte pe acela pe care îl văzuse în vis, şi-l ridică în cîmpia Dura; apoi porunci, sub ameninţare cu moartea, tuturor dregătorilor şi întregului popor, sa se închine înaintea lui. Această statuie era înaltă de vreo treizeci de metri [37] şi lată de trei şi avea în faţa acelui popor idolatru înfăţişarea cea mai impunătoare şi maiestoasă. Se dăduse şi o proclamaţie, care chema pe toţi oamenii de seamă ai împărăţiei să se adune la inaugurarea chipului, ca la sunetul instrumentelor muzicale, să cadă cu faţa la pămînt şi să i se închine. Oricine ar fi ezitat să facă aceasta, avea să fie aruncat îndată în cuptorul care ardea cu foc.

Nici o teamă de mînia împăratului

Ziua hotărîtă sosi şi gloata uriaşă era adunată, când se aduse la cunoştinţa împăratului că trei iudei pe care el îi pusese peste provincia Babilonului, nu vor să se închine chipului. Aceştia erau cei trei tovarăşi ai lui Daniel, cărora împăratul le dăduse numele: Şadrac, Meşac şi Abed-Nego. Plin de furie, monarhul îi chemă înaintea lui, şi arătîndu-le cuptorul încins de văpaia focului, le-a spus că aceasta va fi pedeapsa lor dacă nu vor să asculte de el

Zadarnice au fost ameninţările împăratului. El nu putea abate pe aceşti bărbaţi nobili de la credincioşia lor faţă de Marele Cîrmuitor al popoarelor. Ei învăţaseră din istoria părinţilor lor că neascultarea faţă de Dumnezeu aduce dezonoare, nenorocire şi ruină şi că temerea de Domnul nu numai că este începutul înţelepciunii, ci e şi temelia oricărei prosperităţi adevărate. Ei priveau cu linişte la cuptorul încins şi la gloata idolatră. Ei se încrezuseră în Dumnezeu, iar El n-avea să-i părăsească acum. Răspunsul lor a fost respectuos, dar hotărît, „Să ştii împărate, că nu vom sluji dumnezeilor tăi şi nici nu ne vom închina chipului de aur, pe care l-ai înălţat!“ Daniel 3, 18.

Trufaşul monarh era înconjurat de oamenii mari ai săi, [38] dregătorii împărăţiei şi de armata sa care cucerise naţiuni şi toţi se uneau ca să-1 aplaude ca avînd înţelepciunea şi puterea zeilor. În mijlocul acestei manifestări impunătoare stăteau cei trei tineri iudei, refuzînd cu statornicie să asculte de porunca împăratului. Ei ascultaseră de legile Babilonului, în măsura în care acestea nu veneau în conflict cu cerinţele lui Dumnezeu şi nu s-ar fi abătut nici cît un fir de păr de la împlinirea datoriei pe care o făgăduiseră Creatorului lor.

Furia împăratului nu mai cunoştea margini. Să fie tocmai în culmea puterii şi a gloriei sale şi să-1 provoace astfel reprezentanţii unui popor dispreţuit şi captiv, era o insultă pe care spiritul său mîndru nu putea s-o suporte. Cuptorul înfricoşător fu încins apoi de şapte ori mai mult ca de obicei, şi în acesta au fost aruncaţi aceşti prizonieri iudei. Atît de puternică era văpaia flăcărilor, încît bărbaţii care i-au aruncat în cuptor au fost ucişi.

Înaintea Celui Nemărginit

Deodată faţa împăratului îngălbeni de spaimă. Ochii săi erau aţintiţi la văpaia flăcărilor şi întorcându-se către sfetnicii săi, zise; „N-am aruncat noi în mijlocul focului trei oameni legaţi?“ vers. 24. Ei au răspuns: „Negreşit, împărate!“ Apoi monarhul exclamă: „Ei bine, eu văd patru oameni umblînd slobozi în mijlocul focului şi nevătămaţi; şi chipul celui de-al patrulea seamănă cu al unui fiu de dumnezeu!“ vers. 25.

Când Hristos se descoperă fiilor oamenilor, o putere nevăzută vorbeşte sufletelor lor. Ei se simt ca în prezenţa Celui Nemărginit. [39] În faţa Maiestăţii Sale, împăratul şi nobilii săi tremurau şi au fost siliţi să recunoască toţi că Dumnezeul cel viu este mai presus de orice putere pămîntească.

Pătruns de remuşcări şi ruşine, împăratul exclamă: „Slujitorii Dumnezeului Celui Prea înalt, ieşiţi afară!“ vers. 26. Iar ei ieşind, se înfăţişară nevătămaţi în faţa mulţimii nesfîrşite şi nici un miros de foc nu era pe îmbrăcămintea lor. Această minune produse o schimbare bruscă asupra poporului. Acel chip mare de aur care fusese ridicat cu atita pompă, a fost uitat. Iar împăratul publică un decret, ca oricine va vorbi împotriva Dumnezeului acestor bărbaţi să fie omorât, „pentru că nu este nici un alt dumnezeu, care să poată izbăvi în felul acesta“ vers. 29.

O integritate statornică şi o viaţă sfinţită

Aceşti trei iudei aveau adevărata sfinţire. Un creştin credincios principiilor nu se va opri să cumpănească consecinţele. El nu se va întreba: ce vor gîndi oamenii despre mine, dacă voi face aceasta? Sau, ce urmare va avea aceasta asupra intereselor mele pămînteşti? Dimpotrivă, dorinţa cea mai fierbinte a copiilor lui Dumnezeu va fi, de a şti ce cere El de la dînşii să facă, pentru ca faptele lor să-L poată proslăvi. Domnul a luat măsuri îndestulătoare ca inima şi viaţa tuturor urmaşilor Săi să fie stă-pînîte de harul divin, pentru ca ei să fie ca nişte lumini strălucitoare în lume.

Aceşti iudei credincioşi aveau din naştere talente mari; ei se bucuraseră de cea mai înaltă cultură intelectuală şi acum aveau locuri de mare cinste; dar toate acestea nu i-au făcut să uite pe Dumnezeu. Puterile lor erau supuse [40] influenţei sfinţitoare a harului divin. Prin integritatea lor statornică, ei au vestit laudele Aceluia care îi chemase de la întuneric la lumina Sa minunată. Prin liberarea lor supranaturală, se dădu pe faţă puterea şi maiestatea lui Dumnezeu înaintea acelei gloate numeroase. Isus însuşi a trecut alături de ei în cuptorul de foc şi prin strălucirea prezenţei Sale, împăratul cel trufaş al Babilonului fu convins că nu poate fi altul decât Fiul lui Dumnezeu. Lumina cerească se revărsa de la Daniel şi de la tovarăşii săi, pînă când toţi cei din jurul lor au înţeles credinţa care le înnobilase viaţa şi le înfrumuseţase caracterul. Prin eliberarea slujitorilor Săi credincioşi, Domnul declară, că El va apăra pe cel apăsat şi va înlătura toate puterile pămînteşti care vor să calce în picioare autoritatea Dumnezeului Cerului.

O învăţătură pentru cei fricoşi

O, ce învăţătură este dată prin aceasta celor fricoşi, şovăitori şi timizi în lucrarea lui Dumnezeu. Dar ce încurajare pentru cei care nu dau înapoi de la îndeplinirea datoriei lor din cauza ameninţărilor sau primejdiei! Aceste caractere credincioase şi statornice dădeau pe faţă valoarea sfinţeniei fără să aibă de gînd să cîştige şi vreo onoare înaltă. S-ar putea ca mărimea binelui săvîrşit de creştinii oarecum neluaţi în scamă, dar totuşi consacraţi, să nu poată fi apreciată decât atunci când raportul vieţii lor va fi făcut cunoscut, când judecata se va ţine şi cărţile cerului vor fi deschise.

Hristos Se identifică cu interesele acestei clase; El nu Se ruşinează să-i numească fraţii Săi. Ar trebui să fie [41] o sută de aceştia între noi, acolo unde acum nu e decât unul. Viaţa lor este atît de alipită de Dumnezeu şi atît de armonizată cu voinţa Sa, incit ei vor străluci şi vor răspîndi lumină, fiind pe deplin sfinţiţi la corp, suflet şi spirit.

Lupta între fiii luminii şi fiii întunericului se continuă fără încetare. Cei care rostesc Numele lui Hristos trebuie să se trezească din acea letargie care le paralizează străduinţele şi să facă faţă răspunderilor solemne care apasă asupra lor. Toţi ce fac aceasta se pot aştepta ca puterea lui Dumnezeu să se descopere prin ei. Fiul lui Dumnezeu, Răscumpărătorul lumii, va fi reprezentat prin cuvintele şi faptele lor, iar Numele lui Dumnezeu va fi proslăvit.

„Ca şi în zilele lui Şadrac, Meşac şi Abed-Nego, tot astfel şi la sfîrsitul acestui pămînt, Domnul va lucra cu mare putere pentru apărarea acelora care ţin cu statornicie la dreptate, Acela care a însoţit pe cei trei iudei în mijlocul cuptorului de foc, va fi şi cu urmaşii Săi oriunde unde vor fi duşi. Prezenţa Sa, care va merge cu ei, îi va mîngîia şi sprijini. În mijlocul timpului de strîmtorare—o strîmtoare cum n-a mai fost de când sunt neamurile—aleşii Săi vor sta neclintiţi. Satana şi cu toate oştirile celui rău, nu va putea fi în stare să nimicească nici pe cel mai slab dintre sfinţii lui Dumnezeu. Îngerii, care excelează în putere, îi vor proteja, iar Iehova va veni în ajutorul lor, descoperindu-Se ca «Dumnezeul dumnezeilor» şi în stare a salva pe toţi aceia care îşi pun încrederea în El.“—Profeţi şi Regi, p. 374. [42]

Capitolul 5 — Daniel în groapa cu lei

Când Dariu se urcă pe tronul Babilonului, el procedă numaidecât la reorganizarea statului. El „a pus peste împărăţia sa o sută douăzeci de dregători“; „a pus în fruntea lor trei căpetenii, în numărul cărora era şi Daniel“. Daniel 6, 1-2. „Daniel însă întrecea pe toate aceste căpetenii şi pe dregători, pentru că în el era un duh înalt; şi împăratul se gîndea să-1 pună peste toată împărăţia“ vers. 3. Demnitatea oferită lui Daniel a stîrnit gelozia conducătorilor împărăţiei. Guvernatorii şi dregătorii au căutat să găsească vreun motiv de învinuire împotriva lui. „Dar nu au putu să găsească nimic, nici un lucru vrednic de mustrare, pentru că el era credincios şi nu se găsea nici o greşeală la el şi nici un lucru rău“ vers. 4.

Ce învăţătură, e înfăţişată aici pentru toţi creştinii! Ochii cei pătrunzători ai geloziei erau îndreptaţi asupra lui Daniel zi după zi; pândirea lor devenise şi mai ageră, din cauza urii lor, şi totuşi nici un cuvînt sau faptă din viaţa lui ei n-o puteau face să apară ca „un lucru rău“. Şi totuşi el nu se pretindea a fi sfînt; ci făcea ceva ce era infinit mai bine: el ducea o viaţă de credincioşie şi consacrare. [43]

Un complot satanic

Cu cît umblarea lui Daniel era mai mult fără prihană, cu atît mai mult se înteţea ura vrăjmaşilor împotriva lui. Ei erau plini de furie pentru că nu puteau găsi nimic rău în caracterul său, sau în îndeplinirea îndatoririlor sale, pe care ci să sprijine o plîngere împotriva lui. „Atunci oamenii aceştia au zis: «Nu vom găsi nici un cuvînt de plîngere împotriva acestui Daniel afară numai dacă am găsi vreunul în Legea Dumnezeului lui»“ vers. 5. De trei ori pe zi se ruga Daniel către Dumnezeul cerului. Aceasta era unica învinuire care putea îi adusă împotriva lui.

A fost totuşi născocit un plan, prin care să se aducă nimicirea, lui. Vrăjmaşii săi s-au adunat la palat şi au rugat pe împărat să dea un decret ca nici o persoană din toată împărăţia lui să nu ceară vreun lucru de la vreun dumnezeu sau de la vreun om, afară de împăratul Dariu; aceasta pentru un timp de treizeci de zile. Orice călcare a acestui decret să fie pedepsită cu aruncarea vinovatului în groapa cu lei. împăratul nu ştia nimic despre ura acestor oameni împotriva lui Daniel şi nu bănuia că acest decret îl va atinge cumva pe el. Prin linguşire, ei au făcut pe împărat să creadă, că acest decret va contribui foarte mult la onoarea lui. Cu zîmbetul unui triumf satanic pe feţele lor, ei plecară din faţa împăratului şi se bucurau cu toţii de cursa pe care o întinseseră pentru servul lui Dumnezeu.

O pildă de curaj şi credincioşie

Împăratul a dat acest decret, iar Daniel a luat cunoştinţă de planul vrăjmaşilor săi de a-1 nimici. Dar el nu-şi schimbă cu nimic comportarea sa. [44] El îşi îndeplinea liniştit mai departe datoriile sale şi la ora rugăciunii intra în camera sa. Cu ferestrele deschise către Ierusalim, îşi înălţa cererile către Dumnezeul cerului. Prin acest fel de a fi, el arăta fără teamă că nici o putere pămîntească nu are dreptul să se aşeze între el şi Dumnezeul său şi să-i poruncească la cine trebuie sau nu trebuie să se închine. Ce bărbat nobil şi de principii! El rămîne în faţa lumii de astăzi ca un exemplu vrednic de laudă în ce priveşte îndrăzneala şi credincioşia creştinului. El se îndreaptă către Dumnezeu cu toată inima sa, deşi -ştia că devoţiunea sa era pedepsită cu moartea.

Urmăritorii săi l-au pîndit o zi întreagă. De trei ori s-au dus la camera sa şi de trei ori au auzit ei glasul rugăciunii sale stăruitoare. În dimineaţa zilei următoare a fost deja dusă împăratului vestea că Daniel, unul dintre captivii lui Iuda, a nesocotit decretul său. când monarhul auzi aceste cuvinte, de îndată ochii i s-au luminat şi văzu cursa care fusese pusă. El era acum foarte nemulţumit că dăduse un astfel de decret şi s-a străduit pînă la apusul soarelui de a găsi vreun plan prin care să scape pe Daniel. Dar vrăjmaşii profetului anticipînd aceasta, au venit înaintea împăratului cu aceste cuvinte: „Să ştii, împărate, că, după legea Mezilor şi Perşilor, orice oprire sau poruncă întărită de împărat, nu se poate schimba!“ Atunci împăratul a poruncit să aducă pe Daniel şi să-1 arunce în groapa cu lei. Împăratul a luat cuvântul şi a zis lui Daniel: „Dumnezeul tău, căruia necurmat îi slujeşti să te scape!“, vers. 15-16. O piatră a fost pusă la gura gropii cu lei, care a fost sigilată [45] cu inelul împăratului, „împăratul s-a întors apoi la palatul său, a petrecut noaptea fără să mănînce, nu i s-a adus nici o ţiitoare, şi n-a putut să doarmă“ vers. 18.

„Dumnezeul meu a, trimis pe îngerul Său“

În zorii zilei următoare, monarhul alergă la groapa cu lei şi strigă: „Daniele, robul Dumnezeului celui viu, a putut Dumnezeul tău căruia îi slujeşti necurmat, să te scape de lei?“ vers. 20. Glasul profetului a fost auzit ca răspuns: „Veşnic să trăieşti, împărate. Dumnezeul meu a trimis pe îngerul Său şi a închis gura leilor, care nu mi-au făcut nici un rău, pentru că am fost găsit nevinovat înaintea Lui, şi nici înaintea ta, împărate, n-am făcut nimic rău!“

„Atunci împăratul s-a bucurat foarte mult şi a poruncit să scoată pe Daniel din groapă. Daniel a fost scos din groapă şi nu s-a găsit nici o rană pe el, pentru că avusese încredere în Dumnezeul său“ vers. 22-23. în felul acesta a fost eliberat slujitorul lui Dumnezeu. Şi cursa pe care vrăjmaşii lui o puseseră pentru nimicirea sa a adus propria lor pieire. La porunca împăratului, ei au fost aruncaţi în groapă şi imediat au fost sfîşiaţi de fiarele sălbatice. [46]

Capitolul 6 — Rugăciunea lui Daniel

Când timpul celor şaptezeci de ani de captivitate se apropia de încheiere, inima lui Daniel a început să fie foarte mult frămîntată de profeţiile lui Ieremia. El vedea că a sosit timpul, când Dumnezeu avea să dea poporului Său ales o altă cercare. Cu post, cu umilinţă şi rugăciune, el implora pe Dumnezeul cerului pentru Israel, prin aceste cuvinte: „Doamne Dumnezeule mare şi înfricoşat, Tu, care ţii legămîntul şi dai îndurare celor ce Te iubesc şi păzesc poruncile Tale! Noi am păcătuit, am săvîrşit nelegiuire, am fost răi şi îndărătnici, ne-am abătut de la poruncile şi orînduirile Tale. N-am ascultat de robii Tăi, proorocii, care au vorbit în Numele Tău, împăraţilor noştri, căpeteniilor noastre, părinţilor noştri şi către tot poporul ţării“ Daniel 9, 4-6.

Daniel nu aducea propria sa credincioşie înaintea Domnului, în loc să susţină că ar fi curat şi sfînt, acest profet onorat s-a identificat cu păcătoşii adevăraţi ai lui Israel, înţelepciunea pe care Dumnezeu i-o dăduse era mult mai mare decât înţelepciunea marilor bărbaţi ai lumii, întocmai după cum lumina soarelui e mai strălucitoare decât lumina slabă a stelelor pe [47] cerul amiezei. Totuşi astfel de rugăciuni se înălţau de pe buzele acestui bărbat atît de mult onorat de către cer. Cu e adîncă umilinţă, cu lacrimi şi cu o inimă zdrobită, el se ruga pentru sine şi pentru poporul său. El îşi goli sufletul înaintea lui Dumnezeu, mărturisind propria sa nevrednicie şi recunoscând mărimea şi maiestatea Domnului.

Seriozitate şi evlavie

O, ce seriozitate şi ce evlavie dădeau pe faţă cererile sale! El înălţa mîini credincioase către cer ca să prindă făgăduinţele niciodată înşelătoare al Celui Prea înalt. Sufletul său se lupta în agonie. Şi el primi dovada, că rugăciunea sa a fost ascultată. Atunci el ştia, că biruinţa e de partea sa, Dacă noi, ca popor, ne-am ruga cum se ruga Daniel şi ne-am lupta cum se lupta el, smerindu-ne sufletele înaintea lui Dumnezeu, atunci am primi un răspuns vădit la rugăciunile noastre, cum i s-a dat şi lui Daniel. Ascultaţi cum înfăţişa el cazul său la curţile cerului:

„Pleacă urechea, Dumnezeule şi ascultă! Deschide ochii şi priveşte la dărî mături le noastre şi la cetatea peste care este chemat Numele tău! Căci nu pentru neprihăni-rea noastră îţi aducem noi cererile noastre, ci pentru îndurările Tale cele mari. Ascultă, Doamne! Iartă, Doamne! Ia aminte, Doamne! Lucrează şi nu zăbovi, din dragoste pentru Tine, Dumnezeul meu! Căci Numele Tău este chemat peste Cetatea Ta şi peste poporul Tău“ vers. 18.19.

Acest bărbat al lui Dumnezeu se ruga şi cerea binecuvîntarea cerului asupra poporului Său şi o cunoştinţa lămurită a voinţei divine. Povara sufletului său era pentru Israel, care nu respectase Legea lui Dumnezeu în adevăratul înţeles al [48] cuvîntului. El recunoştea că toate nenorocirile care au venit asupra lor, au fost o urmare a călcării acestei Legi sfinte. El zicea: „Noi am păcătuit, am săvîrşit nelegiuire,... căci din pricina păcatelor noastre şi din pricina nelegiuirilor părinţilor noştri este Ierusalimul şi poporul Tău de ocară tuturor celor ce ne înconjoară“ vers, 15-16. Iudeii îşi pierduseră acel caracter deosebit şi sfînt, ca popor ales al lui Dumnezeu. „Ascultă dar, acum, Dumnezeul nostru rugăciunea şi cererile robului Tău, şi, pentru dragostea Domnului, fă să strălucească Faţa Ta peste sfîntul Tău locaş pustiit“ vers. 17. Inima lui Daniel se îndrepta cu un dor fierbinte către sanctuarul pustiit al lui Dumnezeu. El ştia că ei nu puteau ajunge din nou la propăşire decât atunci, când Israel avea să se întoarcă de la nesocotirea Legii lui Dumnezeu, ajungînd umiliţi, credincioşi şi ascultători.

Solul ceresc

Pe când Daniel stăruia în rugăciune, îngerul Gabriel s-a coborît repede din curţile cereşti pe pămînt, ca să-i spună că cererile lui an fost auzite şi ascultate. Acest înger puternic fusese însărcinat să-1 facă să priceapă, să înţeleagă şi să descopere înaintea lui tainele veacurilor viitoare. În felul acesta, pe când el căuta cu seriozitate să înţeleagă şi să priceapă adevărul, Daniel a fost adus în legătură cu solul trimis de cer.

Ca răspuns la rugăciunea sa, Daniel nu numai că a primit lumina şi adevărul de care el şi poporul său aveau cea mai mare nevoie, ci el primi şi o descoperire a marilor evenimente viitoare, pînă la venirea Mântuitorului lumii. Aceia care pretind a fi sfinţi, dar n-au nici o dorinţă de a cerceta [49] Sfintele Scripturi sau de a se lupta cu Dumnezeu în rugăciune, pentru a dobîndi o înţelegere mai lămurită a adevărului biblic, nu ştiu ce înseamnă adevărata sfinţire.

Daniel vorbea cu Dumnezeu, iar cerul era deschis în faţa lui. Dar înalta cinste arătată lui era urmarea umilinţei şi a cercetării lui serioase. Toţi cei ce cred din inimă Cuvîntul lui Dumnezeu vor flămînzi şi înseta după cunoştinţa voinţei Sale. Dumnezeu este autorul adevăr-lui. El iluminează priceperea întunecată şi dă minţii omeneşti putere ca să cuprindă şi să înţeleagă adevărurile descoperite de El.

Căutarea înţelepciunii de la Dumnezeu

Cu prilejul descris mai sus, îngerul Gabriel împărtăşea lui Daniel toate învăţăturile pe care el era în stare să le cuprindă cu mintea sa. La cîţiva ani mai fîrziu, profetul dorea să afle ceva mai mult din cele care acum nu erau încă lămurite pe deplin şi iarăşi căută, prin rugăciuni, lumină şi înţelepciune de la Dumnezeu. „În vremea aceea, eu, Daniel, trei săptamîni am fost în jale. N-am mîncat deloc pîine aleasă, nu mi-a intrat în gură nici carne, nici vin şi nici nu m-am uns deloc... Apoi am ridicat, ochii, m-am uitat şi iată că acolo stătea un om îmbrăcat în haine de in şi încins la mijloc cu un brîu de aur din Ufaz. Trupul era ca o piatră de hrisolit, faţa îi strălucea ca fulgerul şi ochii îi erau ca nişte flăcări de foc; dar braţele şi picioarele semănau cu nişte aramă lustruită şi glasul lui era ca glasul unei mari mulţimi“ Daniel 10, 2-6.

Această descriere se aseamănă cu cea dată lui Ioan, când Domnul Hristos i se descoperi pe insula [50] Patmos. Persoana care s-a înfăţişat înaintea lui Daniel, nu putea fi alta decât Fiul lui Dumnezeu. Domnul a venit însă cu un alt sol ceresc la Daniel ca să-i facă cunoscut ce avea să se întîmple în zilele din urmă.

Marile adevăruri descoperite prin cuvîntul Mântuitorului lumii sunt pentru cei care cercetează după adevăr ca după comori ascunse. Daniel era acum un bărbat înaintat în vîrstă. El îşi petrecuse viaţa în mijlocul cultului unei curţi păgîne şi spiritul său fusese împovărat de administrarea unui mare imperiu. Totuşi el se întorsese de la toate acestea ca să-şi smerească sufletul înaintea lui Dumnezeu şi ca să caute să cunoască planurile pentru viitor ale Celui Prea Înalt. Şi, ca răspuns la cererile sale fierbinţi fu dată lumină de la curţile cereşti pentru aceia care aveau să trăiască în zilele din urmă. Cu câtă seriozitate deci, ar trebui să căutăm pe Dumnezeu, ca să deschidă priceperea noastră spre a înţelege adevărurile trimise nouă din cer!

„Eu, Daniel, am văzut singur vedenia; dar oamenii care erau cu mine n-au văzut-o; totuşi au fost apucaţi de o mare spaimă şi au luat-o la fuga ca să se ascundă!... Puterile m-au lăsat, culoarea mi s-a schimbat, faţa mi s-a sluţit şi am pierdut orice vlagă“ vers. 7-8. Toţi cei ce sunt cu adevărat sfinţi vor face o experienţă asemănătoare. Cu cît mai lămurite vor fi vederile lor despre mărimea, strălucirea şi desăvîrşirea lui Hristos, cu atît mai viu îşi vor vedea ei propriile lor slăbiciuni şi nedesăvîrşiri. Atunci ei nu vor mai avea înclinaţia de a pretinde că au un caracter fără prihană; ceea ce li se păruse a fi drept şi plăcut în ei înşişi, se va vedea că este nevrednic şi stricăcios, faţă de curăţia şi strălucirea lui Hristos. Numai când oamenii sunt despărţiţi de Dumnezeu, când au [51] vederi nelămurite despre Hristos, atunci zic: „sunt fără păcat, sunt sfînt“.

Gabriel apăru în faţa profetului, adresîndu-i-se astfel: „Daniele, om prea iubit şi scump, fii cu luare aminte la cuvintele pe care ţi le voi spune acum şi stai în picioare în locul unde eşti; căci acum sunt trimis la tine!“ După ce mi-a vorbit astfel, am stătut în picioare tremurînd. El mi-a zis: „Daniele, nu te teme de nimic! Căci cuvintele tale au fost ascultate din cea dintâi zi, când ţi-ai pus inima ca să înţelegi şi să te smereşti înaintea Dumnezeului tău şi tocmai din pricina cuvintelor tale vin eu acum!“ vers. 11-12.

Lui Daniel i se dă onoare împărătească

O, ce onoare fu dată lui Daniel de Maiestatea Cerului! El îmbărbăta pe slujitorul Său care stătea tremurînd, şi-l asigură că rugăciunea sa a fost auzită în cer. Ca răspuns la acea rugăciune fierbinte, îngerul Gabriel a fost trimis să lucreze asupra inimii împăratului persan. împăratul se împotrivise lucrării Spiritului lui Dumnezeu timp de trei săptămîni, pe când Daniel postea şi se ruga, dar Prinţul cerului, Arhanghelul Mihail, fu trimis să schimbe inima încăpăţînată a împăratului ca să ia unele măsuri hotărâtoare prin care să răspundă la rugăciunea lui Daniel.

„Pe când îmi spunea el aceste lucruri, eu mi-am plecat ochii în pămînt şi am tăcut. Şi iată că cineva care avea înfăţişarea fiilor oamenilor s-a atins de buzele mele... Apoi mi-a zis: «Nu te teme de nimic, om prea iubit! Pace ţie! Fii tare şi cu inimă!» Şi pe când îmi vorbea el, am prins iar putere şi am zis: «Vorbeşte, domnul meu, căci m-ai [52] întărit!», vers. 15-19“. Atît de mare era strălucirea divină descoperită lui Daniel, încît el n-a putut s-o privească. Apoi trimisul Cerului îşi acoperi strălucirea prezenţei sale şi apăru în faţa profetului cu „înfăţişarea fiilor oamenilor“. Prin puterea sa divină, eî întări pe acest bărbat al neprihănirii şi al credinţei, ca să poată asculta solia trimisă lui de Dumnezeu.

Daniel era un slujitor devotat al Celui Prea înalt. Viaţa sa lungă a fost plină de fapte nobile de servire pentru Maestrul său. Curăţia sa de caracter şi credincioşia sa nestrămutată erau pe măsură cu umilinţa inimii sale şi cu smerirea sufletului său înaintea lui Dumnezeu. Repetam: Viaţa lui Daniel este o ilustrare inspirată de adevărată sfinţire. [53]

Capitolul 7 — Caracterul lui Ioan

Apostolul Ioan s-a deosebit dintre fraţii săi ca fiind „ucenicul pe care îl iubea Isus“. El nu era cîtuşi de puţin fricos, slab sau şovăitor în caracter şi, totuşi, avea o dispoziţie amabilă şi o -inimă caldă şi iubitoare. El părea a se bucura într-un sens deosebit de prietenia lui Hristos şi a primit multe dovezi despre încrederea şi iubirea Mântuitorului. El era unul dintre cei trei cărora le fusese îngăduit să fie martorii strălucirii lui Hristos pe Muntele schimbării la faţă, şi ai agoniei Sale din Ghetsemani; şi grijii lui Ioan a încredinţat Domnul pe mama Sa, în acele ultime ceasuri ale agoniei Sale pe cruce.

La simpatia Mântuitorului pentru ucenicul cel iubit s-a răspuns cu toată tăria unui devotament plin de căldură, Ioan s-a prin de Isus cum se prinde viţa de aracul înfipt bine. Pentru cauza Maestrului său, el a înfruntat cu îndrăzneală primejdiile sălii de judecată şi a rămas lîngă cruce, iar la vestea că Hristos a înviat, el a alergat la mormînt şi a întrecut în zelul său chiar şi pe Petru ce! iute în toate.

Iubirea lui Ioan pentru Maestrul său nu era numai o prietenie omenească, ci era iubirea unui păcătos căit care simţea că a fost răscumpărat prin sângele [54] preţios al lui Hristos. El preţuia ca pe cea mai înaltă onoare lucrarea şi suferinţa în serviciul Domnului. Iubirea lui pentru Isus îl mîna să iubească pe toţi aceia pentru care a murit Hristos. Religia lui era de un caracter practic. El a înţeles că iubirea de Dumnezeu se dă pe faţă prin iubirea copiilor Săi. El era auzit adesea repetînd cuvintele: „Prea iubiţilor, dacă astfel ne-a iubit Dumnezeu pe noi, trebuie să no iubim şi noi unii pe alţii“ 1 Ioan 4, 11. „Noi îl iubim pentru că El ne-a iubit întâi. Dacă zice cineva: «Eu iubesc pe Dumnezeu», şi urăşte pe fratele său, este un mincinos; căci cine nu iubeşte pe fratele său, pe care-1 vede, cum poate să iubească pe Dumnezeu, pe care nu-L vede?“, vers. 19-20. Viaţa apostolului era în armonie cu învăţăturile sale. Iubirea pentru Hristos care ardea în inima sa, îl mîna să depună cea mai serioasă şi rnai deplină activitate pentru semenii săi şi în deosebi pentru fraţii săi din comunitatea creştină. El era un predicator puternic, zelos şi de o seriozitate adîncă, iar cuvintele sale erau însoţite de o mare putere de convingere.

Reînnoit prin har

Iubirea nestrămutată şi devotamentul dezinteresat dat pe faţă în viaţa şi caracterul lui Ioan, oferă învăţături de o mare valoare pentru biserica creştină, Unii pot să-şi închipuie că el ar fi avut această iubire din alt izvor decât harul divin; dar Ioan avusese, de la natura, defecte serioase în caracterul său; el fusese mîndru si ambiţios. şi gata să răspundă la orice nesocotire sau jignire.

Cordialitatea şi ardoarea simpatiei lui Ioan pentru Maestrul său nu era produsă de iubirea lui Hristos pentru el, ci era efectul acestei iubiri. Ioan dorea să ajungă asemenea lui Isus [55] şi sub lucrarea înnoitoare a iubirii lui Hristos, el a ajuns să fie blînd şi smerit cu inima. Eul său personal era ascuns în Hristos. El era strîns unit de Viţa cea vie şi, în felul acesta, a devenit părtaş de fire divină. Aceasta va fi totdeauna urmarea părtăşiei cu Hristos. Aceasta este adevărata sfinţire.

În caracterul cuiva pot să existe defecte vădite, dar când ajunge un adevărat ucenic al lui Isus, puterea harului dumnezeiesc face din el o făptura nouă. Iubirea lui Hristos îl preschimbă şi îl sfinţeşte, Dar când aceia care pretind a fi creştini nu ajung prin religia lor să fie mai buni bărbaţi şi mai bune femei în toate împrejurările vieţii lor—ca nişte vii reprezentanţi ai lui Hristos, în dispoziţia şi caracterul lor—atunci nu sunt ai Lui.

Exemple de transformarea caracterului

Odată, Ioan a intrat într-o cearta cu unii dintre ucenici, vrînd să ştie care dintre ei trebuia să fie socotit ca cel mai mare. Ei nu aveau de gînd ca discuţia lor să ajungă pînă la urechile Maestrului lor; dar Isus le citea inimile şi folosi prilejul pentru a da ucenicilor Săi o lecţie de umilinţă. Aceasta nu numai pentru micul grup, care asculta cuvintele Sale, ci ca să rămînă scrise spre binele tuturor urmaşilor Săi pînă la sfîrşitul timpului. Atunci Isus a şezut jos, a chemat pe cei doisprezece şi le-a zis: „Dacă vrea cineva să fie cel dintîi, trebuie să fie cel mai de pe urmă dintre toţi şi slujitorul tuturor“ Marcu 9, 35.

Aceia care au Spiritul lui Hristos nu vor avea ambiţia ca să ocupe vreun loc mai presus de fraţii lor. Numai cei care sunt mici în ochii lor vor fi [56] socotiţi mari înaintea lui Dumnezeu. „Şi a luat un copilaş şi l-a aşezat în mijlocul lor; apoi l-a luat în braţe şi le-a zis: «Oricine primeşte pe unul din aceşti copilaşi, în Numele Meu, Mă primeşte pe Mine; şi oricine Mă primeşte pe Mine, nu Mă primeşte pe Mine, ci pe Cel ce M-a trimis pe Mine»“ vers. 36-37.

O, ce învăţătură preţioasă este aceasta pentru urmaşii lui Hristos! Cei care trec cu vederea datoriile vieţii ce le stau în cale, care trec cu vederea a fi miloşi şi buni, amabili şi buni, amabili şi iubitori, chiar faţă de un copilaş, trec cu vederea pe Hristos. Ioan a simţit puterea acestei învăţături şi a tras foloase din ea.

Într-o altă ocazie, fratele său Iacov împreună cu el au văzut un om că scotea demoni în Numele lui Isus şi pentru că nu s-a unit îndată cu ceata lor, ei au găsit cu cale că el n-ar avea dreptul să facă această lucrare şi, de aceea, l-au oprit. În sinceritatea inimii sale, Ioan povesti această întâmplare Maestrului său. Isus zise: „Nu-1 opriţi, căci nu este nimeni care să facă minuni în Numele Meu şi să Mă poată vorbi de rău îndată după aceea. Cine nu este împotriva noastră, este pentru noi“ vers. 39-40.

Altădată, Iacov şi Ioan au cerut, prin mama lor, să li se dea cele mai înalte locuri de cinste în împărăţia lui Hristos. Mântuitorul le-a răspuns: „Voi nu ştiţi ce cereţi“ Marcu 10, 38. Cît de puţini dintre noi înţeleg adevărata însemnătate a rugăciunilor noastre! Isus cunoştea sacrificiul nemărginit prin care trebuia să se răscumpere acea mărire şi de aceea „pentru bucuria care le era pusă în faţă, El a suferit crucea [57] şi a nesocotit ocara“ Evrei 12,2. Această bucurie era aceea de a vedea suflete mîntuite prin umilirea Sa, prin suferinţele şi prin vărsarea sîngelui Său,

Aceasta era mărirea pe care avea s-o primească Hristos şi de care aceşti doi ucenici doreau să se facă părtaşi. Isus i-a întrebat: „Puteţi bea paharul pe care îl voi bea Eu şi să fiţi botezaţi cu botezul cu care am să fiu botezat Eu? Dar ei au răspuns: Putem!“ Marcu 10, 38-39.

Cît de puţin înţelegeau ei însemnătatea acestui botez! Isus „le-a răspuns: «Este adevărat că veţi bea paharul Meu şi veţi fi botezaţi cu botezul cu care am să fiu botezat Eu; dar a şedea la dreapta şi la stînga Mea nu atîrnă de Mine s-o dau, ci este păstrată pentru aceia pentru care a fost pregătită»“ vers. 42-45.

Mustrarea mîndriei şi ambiţiei

Isus cunoştea motivele care determinau această cerere şi, de aceea, a mustrat mîndria şi ambiţia acestor doi ucenici: „Ştiţi că domnitorii neamurilor domnesc peste ele şi mai marii lor le poruncesc cu stăpînire. Intre voi să nu fie aşa. Ci oricare va vrea să fie mare între voi, să fie slujitorul vostru; şi oricare va vrea să fie cel dintîi între voi, să vă fie rob. Pentru că nici Fiul omului n-a venit să I Se slujească; ci El să slujească şi să-Şi dea viaţa ca răscumpărare pentru mulţi“ vers. 42-45.

Altădată, Hristos trimise nişte soli înaintea [58] Lui într-un sat de samariteni, rugind pe săteni să pregătească ceva pentru odihna Sa şi a ucenicilor Săi. Dar când Mântuitorul Se apropie de cetate, părea că vrea să treacă pe lîngă ei şi să meargă spre Ierusalim. Aceasta trezi vrăjmăşia sa-maritenilor şi în loc să trimită soli ca să-L cheme sau să-L roage să rămînă la dînşii, ei au zăbovit să-I arate bunăvoinţa, aşa cum ar fi făcut faţă de un călător de rînd. Isus nu constrîngea pe nimeni să-L primească, iar samaritenii pierdură binecuvîntarea, care le-ar fi fost dăruită, dacă L-ar fi rugat să rămînă oaspetele lor.

Ne mirăm, poate, de felul nepoliticos în care aceştia s-au purtat faţă de Maiestatea cerului; dar de cîte ori şi noi—care mărturisim a fi urmaşii lui Hristos—nu ne facem vinovaţi de aceeaşi nepăsare. Stăruim noi oare ca Isus să-Şi facă locuinţă în inimile şi căminele noastre? El e plin de iubire, de har, de binecuvântare şi e gata să reverse aceste daruri peste noi; dar, ca şi samaritenii, deseori noi suntem mulţumiţi fără ele.

Ucenicii înţelesesem dorinţa lui Hristos de a binecuvînta cu prezenţa Sa pe samariteni, dar când au văzut răceala, gelozia şi lipsa de respect arătată Maestrului lor, s-au umplut de mirare şi indignare. Îndeosebi Iacov şi Ioan s-au aprins foarte tare. Să vadă pe Acela pe care ei îl adorau atît de mult, că e primit astfel, părea pentru ei o crimă prea mare spre a fi lăsată să treacă nepedepsită de îndată. În zelul lor, ei ziseră: „Doamne, vrei să poruncim să se pogoare foc din cer şi să-i mistuie, cum a făcut Ilie?“ Luca 9, 54. Ei vorbeau de nimicirea sutaşilor sirieni [59] şi a cetelor lor, trimise să prindă pe profetul Ilie.

Isus mustră pe ucenicii Săi, zicându-le; „Nu ştiţi de ce duh sunteţi însufleţiţi! Căci Fiul omului a venit nu ca să piardă sufletele oamenilor, ci ca să le mîntuiască“ vers. 55-56. Ioan şi ceilalţi ucenici erau într-o şcoală în care Hristos le era Învăţătorul. Aceia care erau gata să-şi vadă lipsurile şi să-şi îndrepte caracterul, aveau acum un prilej nimerit, Ioan aduna orice învăţătură ca pe nişte mărgăritare preţioase şi se străduia neîncetat să-şi potrivească viaţa cu Modelul divin. Învăţăturile lui Isus, care scoteau la lumină blîndeţea, umilinţa şi dragostea, ca fiind cele mai de seama însuşiri pentru creşterea în har şi pentru a face pe cineva destoinic pentru lucrarea Sa, erau de cel mai mare preţ pentru Ioan. Aceste învăţături sunt rostite şi pentru noi cei de astăzi, atît fiecăruia în parte, cît şi ca fraţi în comunitate—cum au fost şi pentru cei dintâi ucenici ai lui Hristos.

Ioan şi Iuda

O învăţătură bogată poate fi luată din contrastul izbitor dintre caracterul lui Ioan şi al lui Iuda. Ioan era o ilustraţie vie a sfinţeniei. Iuda avea şi el o înfăţişare de evlavie, dar caracterul său era mai mult diavolesc decât divin. El spunea că e ucenic al lui Hristos, dar îl tăgăduia prin cuvintele şi faptele lui. Iuda avea aceleaşi prilejuri preţioase ca şi Ioan, de a cerceta şi imita Modelul divin. El asculta învăţăturile lui Hristos şi caracterul său s-ar fi putut preschimba prin harul dumnezeiesc. Dar în timp ce Ioan se lupta cu rîvnă împotriva nedesăvîrşirilor sale şi căuta să se asemene cu Hristos, Iuda îşi călca conştiinţa în picioare, [60] cedînd ispitei, şi se lăsa stăpînit de obiceiuri necinstite care l-au făcut să semene cu Satana.

Aceşti doi ucenici preînchipuie lumea creştină. Toţi mărturisesc a fi urmaşi ai lui Hristos; dar în timp ce o parte umblă în umilinţă şi blîndeţe, învăţînd de la Isus, cealaltă arată că nu sunt împlinitori ai Cuvântului, ci numai auzitori. O parte este sfinţită prin adevăr; iar cealaltă nu cunoştea puterea înnoitoare a harului dumnezeiesc. Cei dintîi îşi răstignesc zilnic eul personal şi biruiesc păcatul; iar cei din urmă îşi împlinesc poftele şi ajung robii lui Satana. [61]

Capitolul 8 — Misiunea slujirii lui Ioan

Apostolul Ioan îşi petrecuse cei dintîi ani ai vieţii sale în mijlocul pescarilor simpli din Galileea. El nu a primit o educaţie şcolară; dar prin legătura lui cu Hristos, Marele Învăţător, el cîştigă cea mai înaltă educaţie pe care o pot primi oamenii muritori.

El a băut cu sete din izvorul înţelepciunii şi apoi a căutat să conducă şi pe alţii la acel „izvor de apă care curge în viaţă veşnică“ Ioan 4, 14. Simplitatea cuvintelor sale, puterea adevărurilor pe care le rostea şi căldura spirituală care caracterizau învăţăturile sale, îi dădeau putinţa să se apropie de toate clasele sociale. Totuşi nici chiar credincioşii nu erau în stare să priceapă în totul tainele sfinte ale adevărului divin pe care el îl dezvăluia prin cuvintele sale. Părea că fără încetare e plin de Duhul Sfînt. El căuta să facă pe oameni să priceapă cele nevăzute, înţelepciunea cu care vorbea, revărsa cuvintele lui ca picăturile de rouă, îmblânzind şi supunînd sufletele.

După înălţarea lui Hristos la cer, Ioan şi-a continuat misiunea sa, ca un lucrător credincios şi înflăcărat pentru Domnul său. El s-a bucurat împreună cu ceilalţi apostoli de revărsarea Duhului Sfînt, la Ziua Cincizecimii, şi înviorat de o nouă rîvnă şi o nouă putere, el a stăruit să spună oamenilor cuvintele vieţii. A fost ameninţat cu închisoarea şi cu moartea, dar nu s-a lăsat intimidat. [62]

O mulţime de suflete din toate clasele veneau să asculte la predicile apostolilor şi erau vindecate de boli în Numele lui Isus, Nume atît de urît printre iudei. Preoţii şi mai marii poporului se împotriveau cu furie, când vedeau că cei bolnavi erau vindecaţi, şi Isus era vestit ca Domn al vieţii. Ei se temeau că în curînd toată lumea va crede în El şi, apoi, ei vor fi învinuiţi că au omorît pe puternicul vindecător. Dar cu cit făceau eforturi mai mari ca să înnăbuşe mişcarea, cu atît mai mult oamenii credeau în El şi se întorceau de la învăţăturile cărturarilor şi fariseilor. Plini de mînie, ei au pus mîna pe Petru şi Ioan şi i~au aruncat în închisoare. Dar îngerul Domnului a venit în timpul nopţii şi a deschis uşile închisorii, i-a scos afară şi le-a zis: „Duceţi-vă, staţi în Templu şi vestiţi norodului toate cuvintele vieţii acesteia“ Fapte 5, 20.

Cu credincioşie şi rîvnă, Ioan dădea mărturie pentru Stăpînul său, ori de cîte ori avea ocazia. El vedea că erau vremuri de mari primejdii pentru biserică. Amăgiri satanice se arătau pretutindeni. Oamenii rătăceau prin mrejele necredinţei şi ale învăţăturilor amăgitoare. Unii dintre cei ce se pretindeau a fi credincioşi lucrării lui Dumnezeu, erau, de fapt, nişte înşelători. Ei tăgăduiau pe Hristos şi Evanghelia Sa şi aduceau erezii blestemate, trăind în fărădelege şi nesocotirea Legii divine.

Tema preferată a lui Ioan

Tema preferată a lui Ioan era iubirea nemărginită a lui Hristos. El credea în Dumnezeu ca un copil într-un tată bun şi milos. El a înţeles caracterul şi lucrarea lui [63] Isus; şi când vedea pe fraţii săi iudei, bîjbîind pe calea lor lipsită de orice rază a Soarelui Dreptăţii care să le lumineze paşii, dorea să le înfăţişeze pe Hristos, Lumina lumii.

Apostolul credincios vedea că orbirea, mîndria, superstiţia şi necunoaşterea Scripturilor legase sufletul lor cu lanţuri care nu aveau să mai fie rupte niciodată. Prejudecata şi ura împotriva lui Hristos, pe care ei le nutriseră cu îndărătnicie, aduceau ruină asupra lor ca naţiune şi distrugea speranţele lor pentru viaţa veşnică. Dar Ioan stăruia să le înfăţişeze pe Hristos ca fiind singura cale de mîntuire. Dovada că Isus din Nazaret era Mesia era atît de lămurită, încît Ioan spunea că nimeni n-are nevoie să umble în întunericul rătăcirii când o astfel de lumină le este dată.

Întristat din cauza rătăcirilor otrăvitoare

Ioan a trăit să vadă Evanghelia iui Hristos predicată în depărtări şi mii de suflete primind cu zel învăţăturile ei. Dar el era tare întristat când vedea că rătăcirile otrăvitoare se furişau în biserică. Unii din cei ce primeau pe Hristos susţineau că iubirea Lui i-a scutit de ascultarea de Legea lui Dumnezeu. Pe de altă parte, mulţi învăţau că literea Legii trebuie ţinută ca şi toate datinile şi ceremoniile iudeilor şi că acestea ar li îndestulătoare pentru mîntuire, fără sîngele lui Hristos. Ei susţineau că Isus a fost un om bun, ca şi apostolii, dar îi tăgăduiau dumnezeirea. Ioan vedea primejdia care urmărea biserica, dacă ar ii primit aceste idei şi le-a întîmpinat fără zăbavă şi hotărît. [64] El scria uneia dintre cele mai onorate ajutoare ale sale în Evanghelie, unei doamne cu un bun renume şi cu o mare influenţă următoarele:

„În lume au apărut mulţi amăgitori care nu mărturisesc că Isus Hristos a venit în trup. Iată amăgitorul, iată antihristul! Păziţi-vă bine să nu pierdeţi rodul muncii voastre, ci să primiţi o răsplată deplină. Oricine păcătuieşte şi nu rămîne în învăţătura lui Hristos, n-are pe Dumnezeu. Dar cine rămîne în învăţătura lui Hristos are atît pe Tatăl, cît şi pe Fiul. Dacă vine cineva la voi şi nu vă aduce învăţătura aceasta, să nu-1 primiţi în casă şi să nu-i ziceţi: «Bun venit!»Căci cine-i zice: «Bun venit» se face părtaş faptelor lui rele!“, 2 Ioan 7-11.

Nu fără mari împotriviri avea să-şi aducă la îndeplinire Ioan lucrarea sa. Satana nu stătea nepăsător. El provoca pe oamenii răi ca să scurteze viaţa plină de activitate folositoare a acestui bărbat al lui Dumnezeu; dar îngerii cei sfinţi îl ocroteau faţă de urmăritorii săi. Ioan a trebuit să rămână în viaţă ca un martor credincios a lui Hristos. Biserica în primejdiile ei, avea nevoie de mărturia lui.

Prin mărturii neadevărate şi zvonuri mincinoase, trimişii lui Satana au căutat să trezească vrăjmăşie împotriva lui Ioan şi împotriva învăţăturii lui Hristos. Din această pricină, dezbinările şi ereziile bîntuiau biserica. Ioan a luptat împotriva acestei rătăciri cu o hotărîre neclintită. El îngrădea calea vrăjmaşilor adevărului. Scria şi îndemna stăruitor, ca nimeni să nu încurajeze cu ceva pe conducătorii acestor erezii. În timpul de faţă sunt pe lume rele asemănătoare cu acelea care ameninţau prosperitatea bisericii la începuturile ei, iar învăţăturile apostolului cu privire la aceasta trebuie să fie [65] respectate cu îngrijire. „Iubiţi-vă unii pe alţii“ este strigătul care trebuie să răsune pretutindeni, îndeosebi de la aceia care mărturisesc a fi sfinţi. Dar iubirea este prea curată pentru ca să acopere vreun păcat nemărturisit. Învăţăturile lui Ioan sunt însemnate pentru aceia care trăiesc în mijlocul primejdiilor zilelor din urmă. El a fost în legătură strînsă cu Hristos, a ascultat la învăţăturile Sale şi a fost martor la minunile Sale răsunătoare. El a dat o mărturie convingătoare, care a făcut ca minciunile vrăjmaşilor săi să fie fără nici un efect.

Nici un compromis cu păcatul

Ioan se bucura de binecuvintarea adevăratei sfinţiri. Dar c vrednic de observat că apostolul nu a pretins că e fără păcat; el căuta desăvîrşirea prin umblarea în lumina feţei lui Dumnezeu. El spune că, dacă cineva mărturiseşte că cunoaşte pe Dumnezeu şi nesocoteşte totuşi Legea divină, mărturisirea lui este mincinoasă. „Cine zice: «Îl cunosc» şi nu păzeşte poruncile Lui, este un mincinos şi adevărul nu este în el“ 1 Ioan 2, 4. În acest veac, când se face atîta caz de libertate, aceste cuvinte ar fi calificate ca fanatism. Dar apostolul învaţă, că, deşi trebuie să dăm pe faţă politeţea creştină, avem totuşi împuternicirea să numim păcatul şi pe păcătos cu numele lor adevărat—şi că aceasta se împacă în totul cu iubirea adevărată. Deşi trebuie să iubim sufletele pentru care a murit Hristos şi să lucrăm pentru mîntuirea lor, totuşi nu trebuie să facem nici un compromis cu păcatul. Noi nu trebuie să ne unim cu răzvrătiţii şi să numim aceasta iubire. Dumnezeu cere de la poporul Său din acest veac să stea neclintit, ca şi Îîn timpul său, pentru apărarea dreptăţii împotriva rătăcirilor distrugătoare de suflete. [66]

Nu poate fi sfinţire fără ascultare

Eu am întâlnit mulţi oameni care pretindeau că sunt fără păcat în umblarea lor. Dar când i-am cercetat prin Cuvîntul lui Dumnezeu, s-au dovedit ca nişte călcători pe faţă ai Legii Sale sfinte. Cele mai lămurite dovezi despre perpetuitatea şi obligativitatea veşnică a poruncii a patra nu puteau să le trezească conştiinţa. Aceste suflete nu puteau tăgădui cerinţele iui Dumnezeu, dar îndrăzneau să caute scuze pentru călcarea Sabatului. Ele pretindeau că sunt sfinţite şi că slujesc lui Dumnezeu în toate zilele din săptămînă. Aceşti pretinşi creştini susţineau că mulţi oameni buni n-au ţinut Sabatul şi că, dacă aceşia au fost sfinţi, atunci nici ei nu vor fi osândiţi dacă nu vor respecta această zi. Dumnezeu ar fi prea milos, zic ei, să-i pedepsească pentru că n-au păzit ziua a şaptea. Şi că, dacă vor serba Sabatul, vor fi socotiţi de lume ca fiind nişte oameni prea ciudaţi şi nu vor mai avea nici o influenţă asupra ei. Apoi, mai zic ci, trebuie să fie supuşi autorităţilor existente.

O doamnă din New Hampshire vorbind într-o adunare publică susţinea că harul lui Dumnezeu ar stăpîni inima ei şi că ea ar fi în totul predată Domnului. Ea şi-a exprimat apoi încrederea că acest popor ar face mult bine, trezind pe păcătoşi să-şi vadă primejdia lor. Ea zicea: „Sabatul, pe care ni-1 prezintă acest popor, este singurul Sabat al Bibliei“; şi apoi a mărturisit că mintea ei s-a ocupat foarte mult cu acest subiect. Dar ca să poată ţine ziua a şaptea, ea vedea că trebuie să întâmpine o mulţime de cercări. Ziua următoare ea a venit la adunare şi a depus iarăşi mărturia ei, adăugînd că a întrebat pe Domnul, dacă trebuie să ţină Sabatul, şi că El i-ar fi răspuns [67] că nu trebuie să-1 ţină. Spiritul, ei se liniştise deci, cu privire la acest subiect. Ea făcut apoi cel mai înflăcărat apel la toţi ca să se întoarcă la iubirea desăvîrşită a lui Isus în care nu mai este nici o osîndire pentru suflet.

Aceasta femeie nu avea adevărata.sfinţire. Nu Dumnezeu fusese cel care îi spusese că ea poate fi sfinţită şi trăind în neascultare faţă de vreuna din poruncile Sale lămurite. Legea lui Dumnezeu este sfîntă şi nimeni, n-o poate călca fără a fi pedepsit. Acela care i-a spus ca poate să calce în picioare Legea lui Dumnezeu şi să fie totuşi fără păcat fusese stăpînitorul puterilor întunericului—acelaşi care spusese şi Evei în Eden, prin gura şarpelui: „Hotărît, că nu vei muri“ Geneza 3, 4. Eva se măgulea cu gândul că Dumnezeu e prea bun ca s-o pedepsească pentru neascultare de porunca Sa lămurită. Aceeaşi sofistărie e adusă de mii de oameni ca scuză pentru neascultarea lor de porunca a patra. Cei ce au Spiritul lui Hristos vor păzi toate poruncile lui Dumnezeu, fără să ţină seamă de urmări. Isus, Maiestatea cerului, a zis: „Eu am păzit poruncile Tatălui Meu“ Ioan 15, 10.

Adam şi Eva au îndrăznit să calce poruncile lui Dumnezeu şi urmările grozave ale păcatului, lor trebuie să fie o avertizare pentru noi de a nu urma pilda lor de neascultare. Hristos Se ruga pentru ucenicii Săi cu aceste cuvinte: „Sfinţeşte-i prin adevărul Tău; Cuvântul Tău este adevărul“ Ioan 17, 17. Nu există nici o sfinţire adevărată decât numai prin ascultarea de adevăr. Cei ce iubesc pe Dumnezeu din toată inima lor, vor iubi şi toate poruncile Sale. O inimă sfinţită este în armonie cu cerinţele lui Dumnezeu căci ele sunt sfinte, bune şi drepte şi pot fi împlinite. [68]

Dumnezeu nu s-a schimbat

Caracterul lui Dumnezeu nu s-a schimbat. El este acelaşi Dumnezeu gelos şi astăzi, cura a fost şi atunci când a dat Legea Sa pe Muntele Sinai şi a scris-o cu însuşi degetul Său pe două table de piatră: Cei care calcă în picioare Legea cea sfîntă a lui Dumnezeu pot spune: „Eu sunt sfinţit“, dar a fi în adevăr sfinţit şi a zice numai că eşti sfinţit sunt două lucruri deosebite.

Noul Testament n-a schimbat Legea Iui Dumnezeu. Sfinţenia Sabatului poruncii a patra este întărită tot aşa de temeinic ca şi tronul lui Iehova. Ioan scrie: „Oricine face păcat, face şi fărădelege; şi păcatul este fărădelege. Şi ştiţi că El S-a arătat ca să ia păcatele; şi în El nu este păcat. Oricine rămîne în El nu păcătuieşte; oricine păcătuieşte (calcă Legea) nu l-a văzut, nici nu L-a cunoscut“ 1 Ioan 3, 4-6. Din partea noastră se cere să arătăm acelaşi respect—ca şi apostolul cel iubit—faţă de aceia care pretind a rămîne în Hristos, şi a fi sfinţiţi, în timp ce calcă legea lui Dumnezeu prin umblarea lor. Noi trebuie să întîmpinăm pe unii ca aceştia întocmai cum îi întîmpina El. El zicea: „Copilaşilor, nimeni să nu vă înşele! Cine trăieşte în neprihănire, este neprihănit, cum El însuşi este neprihănit. Cine păcătuieşte este de la diavolul, căci diavolul păcătuieşte de la început“ vers. 7-8. Aici apostolul vorbeşte în cuvinte lămurite aşa cum el a gîndit că trebuie să se vorbească despre lucrul acesta.

Epistolele lui Ioan dau pe faţă un spirit de iubire. Dar când el vine în legătură cu aceia care calcă Legea lui Dumnezeu şi totuşi susţin că ar vieţui fără [69] păcat, el nu ezită să-i avertizeze faţă de amăgirea lor grozavă. „Dacă zicem că avem părtăşie cu El şi umblăm în întuneric, minţim şi nu trăim adevărul; dar dacă umblăm în lumină, după cum El Însuşi este în lumină, avem părtăşie unii, cu alţii şi sîngele lui Isus Ilristos, Fiul Lui, ne curăţeşte de orice păcat. Dacă zicem că n-avem păcat ne înşelăm singuri şi adevărul nu este în noi. Dacă ne mărturisim păcatele, El este credincios şi drept ca să ne ierte păcatele şi să ne curăţească do orice nelegiuire. Dacă zicem că n-am păcătuit, Îl facem mincinos şi Cuvîntul Lui nu este în noi“ 1 Ioan 1, 6-10. [70]

Capitolul 9 — Ioan în exil

Succesul minunat care a însoţit predicarea Evangheliei dusă de apostoli şi conlucratorii lor, a făcut ca ura vrăjmaşilor lui Hristos să crească şi mai mult. Ei făceau orice efort ca să împiedice progresul ei şi, în cele din urmă, au izbutit să ridice puterea împărăţiei romane împotriva creştinilor. O prigoană îngrozitoare s-a dezlănţuit, în care mulţi dintre urmaşii lui Hristos au fost ucişi. în acest timp apostolul Ioan era bătrîn; dar stăruia să predice cu multă rivnă şi cu succes învăţătura lui Hristos. El dădea mărturie cu o putere, căreia vrăjmaşii săi nu-i puteau sta împotrivă şi care îmbărbăta foarte mult pe fraţii săi.

Când credinţa creştinilor părea şovăitoare în faţa împotrivirii înfricoşate, care li se opunea în faţă, apostolul le repeta cu multă vrednicie, putere şi elocvenţă: „Ce era de la început, ce am auzit, ce am văzut cu ochii noştri, ce am privit şi ce am pipăit cu manile noastre, cu privire la Cuvîntul vieţii... deci ce am văzut şi ce am auzit, aceea vă vestim şi vouă, ca şi voi să aveţi părtăşie cu noi. Şi părtăşia noastră este cu Tatăl şi cu Fiul Sau, Isus Hristos“ 1 Ioan 1, 1-3.

Împotriva lui Ioan s-a aprins o ură înverşunată din cauza credincioşiei lui nestrămutate pentru lucrarea lui Hristos. El a fost [71] cel din urmă supravieţuitor al apostolilor care fusese în strînsă legătură cu Isus; şi vrăjmaşii lui erau hotărîţi să aducă la tăcere mărturia lui. Dacă puteau izbuti în aceasta, gîndeau ei, învăţătura lui Hristos nu va mai înainta; şi dacă se vor purta cu asprime faţă de ea, va pieri curînd din lume. De aceea, Ioan a fost chemat la Roma să fie cercetat pentru credinţa lui. învăţătura lui fusese răstălmăcită. Martori mincinoşi îl învinuiau ca fiind un răzvrătit care propaga învăţături menite să surpe naţiunea.

Apostolul descrise credinţa sa într-un, chip lămurit şi convingător, cu atîta simplitate şi sinceritate, îneît cuvintele sale făcură o lucrare puternică. Ascultătorii rămaseră uimiţi de înţelepciunea şi iscusinţa cuvintelor sale. Dar cu cît mărturia sa era mai convingătoare, cu atît mai adîncă era ura acelora care se împotriveau adevărului, împăratul s-a umplut de mînie, hulind Numele lui Dumnezeu şi al lui Hristos. El nu putea răsturna cuvintele apostolului şi nici să se împotrivească puterii care însoţea adevărul rostit, de aceea se hotărî să aducă la tăcere pe credinciosul lui apărător.

Martorul lui Dumnezeu n-a fost adus la tăcere

De aici vedem cît de mult se împietreşte inima care se luptă cu îndărătnicie împotriva planurilor lui Dumnezeu. Vrăjmaşii bisericii erau hotărîţi să-şi păstreze mîndria şi puterea lor în faţa poporului. Prin decretul împăratului, Ioan a fost exilat pe insula Patmos, osîn-dit după cum el însuşi ne spune: „din pricina Cuvîntuîui lui Dumnezeu şi din pricina mărturiei lui Isus Hristos“ Apoc. 1, 9. Dar vrăjmaşii lui Hristos au dat greş cu totul în cele urmărite de ei, de a aduce la tăcere pe martorul Său credincios. Din locul exilului său, glasul apostolului [72] ajunge chiar pînă la sfârşitul timpului, vestind cele mai răsunătoare adevăruri care au fost vreodată făcute cunoscut oamenilor muritori.

Patmosul, o insulă stearpă şi stîncoasă din Marea Egee, fusese aleasă de guvernul roman ca loc de exil pentru criminali. Dar pentru servul lui Dumnezeu, acest loc întunecat s-a dovedit a fi poarta cerului. El a fost.smuls din mijlocul, frămîntărilor vieţii şi din lucrarea sa sîrguincioasă ca evanghelist, dar n-a fost îndepărtat de la faţa lui Dumnezeu. Din locuinţa sa pustie, el putea fi în legătură cu împăratul împăraţilor ca să cerceteze de aproape descoperirile puterii dumnezeieşti din cartea naturii, şî de pe paginile inspiraţiei. El medita cu plăcere la marea operă a creaţiunii şi adora puterea Arhitectului divin. In anii de mai înainte, ochii săi fuseseră îneîntaţi de priveliştile colinelor acoperite cu păduri şi ale văilor înverzite, cu lunci roditoare; şi clin toate frumuseţile naturii Ii plăcuse să scoată la iveală înţelepciunea şi iscusinţa Creatorului. Dar acum era înconjurat de privelişti care pentru mulţi păreau întunecate şi neatrăgătoare. Pentru Ioan însă ele păreau altfel. El putea citi cele mai însemnate învăţăminte în stîncile pustii şi sălbatice, tainele adîncului col marc şî măreţiile firmamentului. Pentru el, toate purtau pecetea puterii lui Dumnezeu, a înţelepciunii Lui nemărginite, vestind mărirea Sa.

Glasul naturii

Apostolul vedea în jurul lui dovezile potopului, care a inundat pămîntul pentru că locuitorii lui s-au încumetat să calce Legea lui Dumnezeu. Stîncile aruncate afară din adîncurile cele mai mari şi din pămînt, prin izbucnirea apelor, aduseră în mod viu înaintea spiritului său [73] groaza acelei izbucniri înfricoşate a mîniei lui Dumnezeu.

Dar în timp ce tot ceea ce îl înconjura părea pustiu şi gol, cerurile albastre care erau deasupra lui pe Patmosul însingurat erau tot aşa de strălucitoare şi frumoase ca şi ceriu care era deasupra Ierusalimului său iubit. Să privim o dată strălucirea cerurilor în timpul nopţii şi să luăm seama la lucrarea puterii lui Dumnezeu, la crearea oştilor lor; atunci El ne va înălţa o lecţie despre măreţia Creatorului în contrast cu propria noastră nimicnicie. Iar dacă totuşi omul a nutrit mîndria şi înălţarea de sine din cauza bogăţiei, a talentelor sau a puterilor ale de atracţie personală, atunci să iasă afară, într-o noapte frumoasă şi să privească la stelele cerurilor şi să înveţe a-şi umili spiritul său mîndru în faţa Celui Nemărginit.

Prin glasul multor ape—adîncul chemînd pe adînc -profetul auzi glasul Creatorului. Marea biciuită cu furie de vînturile nemiloase reprezenta pentru el mînia unui Dumnezeu insultat. Valurile puternice, care chiar în cea mai teribilă năvală a lor se răsfrîng de zidurile aşezate de o mină nevăzută, îi vorbeau lui Ioan despre puterea nemărginită care stăpîneşte adîncul. Şi, în contrast cu aceasta, el vedea şi simţea nebunia muritorilor neputincioşi, viermi ai ţarinii, care se mîndresc cu înţelepciunea şi puterea lor şi a căror inimă se răscoală împotriva Suveranului Universului gîndind că Dumnezeu este ca unul din ei. Cît de oarbă şi zadarnică este mîndria omenească! Un ceas de binecuvîntare de la Dumnezeu, când pământul e făcut strălucitor de razele soarelui şi udat de picăturile ploii va face mai mult pentru a schimba faţa naturii, decât poate face omul, cu toată pretinsa sa cunoştinţă şi cu toate sforţările lui stăruitoare, pe care le-ar face în tot timpul vieţii sale. [74]

În împrejurimile locuinţei insulare, profetul exilat citea desfăşurarea puterii divine şi prin toate operele naturii, el stătea în legătură cu Dumnezeul său. Cele mai arzătoare dorinţe ale sufletului după Dumnezeu şi cele mai stăruitoare rugăciuni, se înălţau către cer de pe Patmosul stîncos. când Ioan privea la stînci, el îşi amintea de Hristos, stînca tăriei sale, la adăpostul Căruia el putea să se ascundă fără teamă.

Un păzitor al Sabatului

Ziua Domnului amintită de Ioan era Sabatul, ziua în care Se odihnise Iehova, după ce a terminat marea operă a creaţiunii şi pe care El a binecuvântat-o şi sfinţit-o, pentru că în ea S-a odihnit. Sabatul a fost respectat de Ioan în Insula Patmos tot aşa ca şi în mijlocul poporului, când predica în această zi. Privind la stîncile goale din jurul lui, Ioan îşi amintea de stînca Horeb, de unde atunci când Dumnezeu a rostit Legea Sa către poporul adunat acolo, a zis: „Adu-ţi aminte de ziua Sabatului, ca s-o sfinţeşi“ Exodul 20, 8.

Fiul lui Dumnezeu a vorbit lui Moise din vîrful muntelui. Domnul a făcut din stîncă sanctuarul Său. Templul Său era alcătuit din colinele veşnice. Legislatorul divin S-a coborît pe stînca muntelui ca să rostească Legea Sa în auzul întregului popor, pentru ca ei să fie impresionaţi de manifestarea grandioasă şi înfricoşată a puterii şi strălucirii Sale şi să se teamă a călca poruncile Sale, Dumnezeu a rostit Legea Sa în mijlocul tunetelor şi a unui nor des care acoperea vîrful muntelui, iar glasul Său era ca sunetul unei trîmbiţe răsunătoare. Legea lui Iehova [75] era neschimbătoare şi tablele pe care s-a scris această Lege erau de stîncă tare, care arată cât de statornice sunt legile Sale. Stînca din Horeb ajunsese un loc sfînt pentru toţi aceia care iubeau şi respectau Legea lui Dumnezeu.

Adîncit în Dumnezeu

Pe când Ioan cugeta la cele petrecute pe Herob, Spiritul Aceluia care a sfinţit Ziua a Şaptea a venit asupra lui. El cugeta la păcatul lui Adam când a călcat Legea divină şi la urmările înfricoşate ale acestui păcat. Iubirea nemărginită a lui Dumnezeu dăruind pe Fiul Său ca să răscumpere neamul omenesc pierdut, părea pentru el prea mare, spre a putea fi arătată în cuvinte. când o descrie în epistola sa, el cheamă biserica şi lumea s-o privească, zicând: „Vedeţi ce dragoste ne-a arătat Tatăl, să ne numim copii ai lui Dumnezeu! Şi suntem. Lumea nu ne cunoaşte pentru că nu L-a cunoscut nici pe El“ 1 Ioan 3, 1. Era o taină pentru Ioan că Dumnezeu a putut să dea pe Fiul Său la moarte pentru omul răvrătit. El era copleşit de uimire că Planul de Mîntuire, pus la cale cu un preţ aşa de mare din partea Cerului, să fie lepădat de înseşi fiinţele acela pentru care se făcuse planul a se aduce această jertfă nemărginită.

Ioan era adîncit în Dumnezeu. Ajungînd a cunoaşte tot mai mult din caracterul divin prin lucrările creaţiunii, respectul său pentru Dumnezeu creştea mereu. El se întreba adesea: De ce n-ar căuta oamenii, care depind în totul de Dumnezeu, să fie în pace cu El printr-o ascultare voioasă? El este nemărginit în înţelepciune şi puterea Sa este fără de sfîrşit. El stăpîneşte cerurile cu lumile sale nenumărate. El păstrează în desăvîrşită armonie măreţia şi [76] frumuseţea lucrurilor pe care le-a creat. Păcatul este călcarea Legii lui Dumnezeu, iar pedeapsa păcatului este moartea. Nici o neînţelegere n-ar fi fost în cer sau pe pămînt dacă n-ar fi venit păcatul în lume. Neascultarea de Legea lui Dumnezeu a adus toată nenorocirea care există printre făpturile Sale. De ce nu vor oamenii să se împace cu Dumnezeu şi să trăiască în armonie cu voia Sa, care e numai pentru binele şi fericirea lor?

Nu e un lucru uşor a păcătui împotriva lui Dumnezeu, a pune voinţa stricată a omului în vrăjmăşie cu voinţa Făcătorului său. Este doar spre folosul cel mai bun al omului, chiar în această lume de a asculta de poruncile lui Dumnezeu. Şi este într-adevăr în interesul lui veşnic de a se supune lui Dumnezeu şi a fi în pace cu El. Fiarele cîmpului ascultă de legea Creatorului lor din instinctul care le guvernează. El vorbeşte oceanului trufaş: „Pînă aici să vii şi mai departe nu“ Iov 38, 11, iar apele sunt gata să asculte de cuvîntul Său. Planetele îşi urmează mersul lor într-o ordine desăvîrşită, ascultînd de legile puse de Dumnezeu. Dintre toate făpturile pe care Dumnezeu le-a făcut pe pămînt, numai omul s-a răzvrătit. Totuşi el are puterea de judecată în înţelegerea cerinţelor Legii divine, o conştiinţă de a simţi vinovăţia călcării ei şi pacea cu bucuria ascultării. Dumnezeu l-a făcut o fiinţă morală liberă, să asculte sau să nu asculte. Răsplata vieţii veşnice—o încărcătură veşnică de slavă—e făgăduită celor ce fac voia lui Dumnezeu—în timp ce asupra tuturor acelora care nesocotesc Legea Sa şi calcă în picioare poruncile Sale, stau ameninţările mîniei Sale.

Maiestatea lui Dumnezeu

Pe când Ioan cugeta la măreţia lui Dumnezeu descoperită prin lucrările Sale, el era covîrşit de mărirea [77] şi maiestatea Creatorului. Oare locuitorii acestei lumi neînsemnate să nu vrea să asculte de Dumnezeu?! El nu voieşte să fie lăsat fără proslăvire. El ar fi şters de pe faţa pămîntuluî, într-o clipă, pe orice muritor şi ar fi creat un nou neam de oameni care să-1 populeze şi să mărească Numele Său. Dar onoarea lui Dumnezeu nu depinde de oameni. El poate rîndui oştile de stele ale cerului, milioanele de lumi din Univers, ca să înalţe Creatorului lor o cîntare de onoare, de laudă şi de prosălvire. „Cerurile laudă minunile Tale, Doamne, şi credincioşia Ta în adunarea sfinţilor! Căci în cer, cine se poate asemăna cu Domnul? Cine este ca Tine între fiii lui Dumnezeu? Dumnezeu este înfricoşat în adunarea cea mare a sfinţilor şi de temut pentru toţi cei ce stau în jurul Lui“ Ps. 89, 5-7.

O viziune despre Hristos,

Ioan îşi reaminteşte de întâmplările minunate la care fusese martor pe când era cu Mântuitorul său. Se bucura în inima sa do preţioasele prilejuri cu care fusese favorizat şi era îmbărbătat. Deodată gîndurile i se întrerup şi un glas limpede şi lămurit îi vorbi. El se întoarse să vadă de unde vine glasul şi iată că vede pe Domnul său, pe care îl iubise, cu care umblase şi vorbise şi la ale Cărui suferinţe, pe cruce, fusese martor. Dar eît de schimbată este înfăţişarea Mântuitorului de data aceasta! El nu mai este acum, „omul durerilor şi obişnuit cu suferinţa“. El nu mai purta semnele umilirii Sale. Ochii Săi erau ca flacăra de foc; picioarele Salo ca arama cea lucitoare [78] când este arsă în cuptor. Sunetul glasului Său semăna cu vuietul încîntător al multor ape. Faţa Sa strălucea ca soarele în strălucirea sa la amiază. În mâinile Sale erau şapte stele care înfăţişau pe slujitorii celor şapte biserici. Din gura Sa ieşea o sabie ascuţită cu două tăişuri, simbolul puterii Cuvîntul Său.

Ioan, care iubise atît de mult pe Domnul Său şi care se alipise cu statornicie de adevăr, în faţa închisorii, a bătăilor şi a ameninţărilor cu moartea, nu poate îndura acum splendoarea măreaţă a prezenţei lui Hristos şi cade la pămînt ca mort. Dar Isus, ridicând pe slujitorul Său, îi zise: „Nu te teme!... Am fost mort şi iată că sunt viu în vecii vecilor“, Apocalipsa 1, 17-18. Ioan a fost întărit ca să trăiască în faţa Domnului său în strălucire şi apoi i-au fost înfăţişate, într-o viziune sfîntă, planurile lui Dumnezeu pentru secolele viitoare. Atracţiile strălucite ale patriei cereşti i se făcură cunoscut. I se îngădui să privească tronul lui Dumnezeu şi să vadă veşmintele albe ale celor răscumpăraţi. El auzi muzica îngerilor cerului şi imnurile triumfale ale celor care au biruit prin sîngele Mieluşelului şi prin cuvîntul mărturisirii lor.

Umilinţa lui Ioan

Ucenicului iubit i-au fost date privilegii atît do mari, cum rar au mai fost acordate muritorilor. Astfel, el ajunse să se asemene atât de mult la caracter cu Hristos, încât mândria nu mai găsea loc în inima sa. Dar umilinţa sa nu era alcătuită din vorbe; el era [79] îmbrăcat cu harul cum ar fi cineva îmbrăcat cu o haină. El căuta să ascundă faptele sale neprihănite şi se ferea de orice părea a atrage privirea la el Însuşi. În Evanghelia sa, Ioan aminteşte de ucenicul pe care îl iubea Isus, dar ascunde faptul că cel onorat astfel era ei însuşi. Umblarea sa era dezbrăcată de egoism. în viaţa sa de toate zilele, el învăţa şi practica iubirea in înţelesul cel mai deplin al cuvântului. El avea o idee înaltă despre iubirea care trebuie să domnească între frăţia naturală şi aceea a credinţei. El arată şi recomandă această iubire ca fiind o trăsătură caracteristică a urmaşilor lui Isus. Dacă lipseşte aceasta, toate pretenţiile şi chiar numele de creştin sunt zadarnice.

Ioan era un vestitor al sfinţirii practice. El arăta rînduieli pentru purtarea creştinilor care nu dădeau greş. Ei trebuie să fie curaţi cu inima şi creştini în umblarea lor. În nici un caz ei nu trebuie să fie mulţumiţi numai cu o mărturisire goală. El declară în cuvinte lămurite că a fi creştin înseamnă să fii asemenea lui Hristos.

Viaţa lui Ioan era una din cele mai serioase străduinţe de a se conforma voinţei lui Dumnezeu. Apostolul urma atît de aproape pe Mântuitorul său şi avea un simţ atît de înalt despre curăţia şi sfinţenia aleasă a lui Hristos, încît propriul său caracter părea faţă de al Lui, peste măsură de păcătos. Iar când Isus se arătă lui Ioan în corpul Său strălucit, primele raze ale măreţiei Sale au fost de ajuns ca să-1 facă să cadă la pămînt ca mort. Acestea vor fi totdeauna simţămintele acelora care cunosc cel mai bine pe Stăpînul şi Maestrul lor. Cu cît ei vor privi mai de aproape viaţa şi caracterul lui Isus, cu atît mai adînc vor simţi ei propria lor păcătoşenie şi cu atît mai puţin vor fi dispuşi ei să pretindă că sunt sfinţi cu inima sau să se laude cu sfinţenia lor. [80]

Capitolul 10 — Caracterul creştin

Caracterul creştinului se arată prin viaţa sa zilnică. Hristos zice: „Orice pom bun aduce roade bune; dar orice pom rău aduce roade rele“ Matei 7, 17. Mântuitorul Se aseamănă cu o viţă ale cărei ramuri sunt urmaşii Săi. El spune lămurit că toţi cei ce vor să fie ucenicii Săi trebuie să aducă roade; şi apoi arată cum ei pot deveni mlădiţe roditoare. „Rămîneţi în Mine şi Eu voi rămâne în voi. După cum mlădiţa nu poate aduce roadă, dacă nu rămîne în viţă, tot aşa, nici voi nu puteţi aduce roadă dacă nu rămîneţi în Mine“ Ioan 15, 4.

Apostolul Pavel descrie roadele pe care trebuie să le aducă un creştin. El spune că acestea sunt: „în toată evlavia, neprihănirea şi adevărul“ Efeseni 5, 9. Şi iarăşi zice: „Roadă Duhului este: dragostea, bucuria, pacea, îndelunga răbdare, bunătatea, facerea de bine, credin-cioşia, blândeţea, înfrînarea poftelor“. Aceste virtuţi preţioase nu sunt decât principiile Legii lui Dumnezeu trăite în viaţa de toate zilele.

Legea lui Dumnezeu este singura măsură adevărată a desăvîrşirii morale. Această Lege a fost exemplificată în chip practic în viaţa lui Hristos. El zice despre Sine însuşi: „Eu am păzit poruncile Tatălui Meu“ Ioan 15, 10. Cerinţele Cuvîntului [81] lui Dumnezeu nu sunt împlinite decât de această ascultare. „Cine zice că rămîne în El, trebuie să trăiască şi el cum a trăit Isus“ 1 Ioan 2, 6. Noi nu putem plânge că n-am fi în stare să facem aceasta, căci avem asigurarea: „Harul Meu îţi este de ajuns“ 2 Corinteni 12, 9, când privim în oglinda divină a Legii lui Dumnezeu vedem păcătoşenia peste măsură a păcatului şi starea noastră pierdută, ca unii care am călcat Legea. Dar prin căinţă şi credinţă suntem îndreptăţiţi înaintea lui Dumnezeu şi prin harul divin ni se dă destoinicia de a fi ascultători de poruncile Sale.

Iubirea de Dumnezeu şi de oameni

Aceia care au o adevărată iubire pentru Dumnezeu vor da pe faţă o dorinţă adîncă de a cunoaşte şi a îndeplini voinţa Sa. Apostolul Ioan, ale cărui epistole vorbesc cu atîta îmbelşugare despre iubire, zice: „Aceasta este iubirea de Dumnezeu, ca să păzim poruncile Sale“ 1 Ioan. 5, 3. Copilul care iubeşte pe părinţii săi va arăta iubirea sa printr-o ascultare voioasă; dar un copil egoist şi nerecunoscător va căuta să lucreze cît mai puţin cu putinţă pentru părinţii săi, dorind, în acelaşi timp să se bucure de toate privilegiile date celui ascultător şi credincios. Aceeaşi deosebire se vede şi printre cei ce mărturisesc a fi copii ai lui Dumnezeu. Mulţi dintre cei ce cunosc că suit obiectul iubirii şi purtării Sale de grijă şi doresc să primească binecuvântarea Sa, nu găsesc nici o plăcere în a împlini voia Lui. Ei socotesc cerinţele lui Dumnezeu faţă de ei ca fiind o restricţie neplăcută, iar poruncile Sale ca fiind un jug apăsător. Dar cel ce umblă cu adevărat după sfinţirea inimii şi a vieţii găseşte plăcere în Legea lui Dumnezeu şi se plînge numai că rămîne prea în urmă de la măsura cerută de poruncile Sale. [82]

Ni s-a dat porunca să ne iubim unii pe alţii după cum ne-a iubit Hristos. El Şi-a dat pe faţă iubirea Sa, jert-findu-Şi viaţa ca să ne răscumpere pe noi. Ucenicul cel iubit spune că noi trebuie să fim voioşi a ne da viaţa pentru fraţi. Căci „oricine iubeşte pe Cel ce L-a născut, iubeşte şi pe cel născut din El“, vers. 1. Dacă iubim pe Hristos, trebuie să iubim şi pe cei care se aseamănă Lui în viaţă şi caracter. Şi nu numai atît, ci trebuie să iubim şi pe aceia care sunt „fără nădejde şi fără Dumnezeu în lume“ Efeseni 2, 12. Hristos a părăsit patria Sa cerească pentru ca să mîntuiască pe păcătoşi şi a venit pe pămînt ca să sufere şi să moară pentru ei. Urmărind aceasta, El S-a trudit, a suferit şi S-a rugat pînă când—cu inima zdrobită şi părăsit de cei pentru a căror mîntuire venise—Şi-a dat viaţa pe crucea de pe Golgota.

Imitând modelul

Mulţi se dau înapoi cu groază de la o viaţă aşa cum a trăit-o Mântuitorul nostru. Ei cred că s-ar cere o prea mare jertfă pentru a imita Modelul, a aduce roade prin fapte bune şi a îndura apoi, cu răbdare, cosorul curăţitor al lui Dumnezeu, pentru ca să poată aduce mai mult rod. Dar când creştinul se socoteşte numai o unealtă umilă în mîinile lui Hristos şi se străduieşte să-şi îndeplinească cu credincioşie orice datorie, sprijinindu-se pe ajutorul făgăduit de Dumnezeu, atunci va lua jugul lui Hristos, pe care-1 va găsi uşor, şi va găsi odihnă; atunci va purta sarcini pentru Hristos şi le va socoti că sunt uşoare. El poate privi atunci cu curaj şi încredere, zicând: „Ştiu în cine am crezut şi sunt încredinţat că El are putere să păzească ce i-am încredinţat“, 2 Timotei 1, 12. [83]

Dacă întîmpinăm piedici în calea noastră şi le biruim cu credincioşie, dacă întîmpinăm împotrivire şi defăimare şi cîştigăm biruinţă în Numele lui Hristos, dacă purtăm răspunderi şi ne aducem la îndeplinire datoriile în Spiritul Domnului nostru, atunci, cu adevărat, cîştigăm o cunoştinţă preţioasă despre credincioşia şi puterea Sa. Atunci nu ne vom sprijini pe experienţa altora, căci avem mărturie în noi înşine. Asemenea sa-maritenilor de pe vremuri vom zice: „L-am auzit noi înşine şi ştim că Acesta este în adevăr Hristosul, Mântuitorul lumii“ Ioan 4, 42.

Cu cît vom privi mai mult la caracterul lui Hristos şi cu cît vom avea mai multă experienţă despre puterea Sa mîntuîtoare, cu atît mai bine ne vom da seama de propriile noastre slăbiciuni şi nedesăvîrşiri şi cu atît mai serios vom privi la El, ca fiind tăria şi Răscumpărătorul nostru. Noi n-avem nici o putere în noi înşine spre a ne curaţi templul sufletului de întinăciune, dar dacă ne căim de păcatele pe care le-am făcut împotriva lui Dumnezeu şi căutăm ierare prin meritele lui Hristos, El ne va dărui acea credinţă care lucrează prin iubire şi ne cură ţeste inima. Prin credinţa în Hristos. şi prin ascultare de Legea lui Dumnezeu, vom putea să fim sfinţi şi vom cîştiga astfel o destoinicie pentru a fi în societatea îngerilor sfinţi şi a celor răscumpăraţi şi îmbrăcaţi în haine albe în împărăţia slavei.

Privilegiul de a fi una cu Hristos

Nu e numai privilegiul, ci şi datoria fiecărui creştin de a păstra o unire strînsă cu Hristos şi de a avea o experienţă bogată în lucrurile lui Dumnezeu. Atunci viaţa lui va fi rodnică în fapte bune. Hristos zice: „Dacă [84] aduceţi multă roadă, prin aceasta Tatăl Meu va fi proslăvit; şi voi veţi fi astfel ucenicii Mei“ loan 15, 8. când citim viaţa bărbaţilor care s-au distins prin evlavia lor, socotim adesea experienţele şi înfăptuirile lor ca fiind prea departe spre a fi atinse şi de noi. Dar lucrurile nu stau aşa. Hristos a murit pentru toţi; şi noi suntem asiguraţi în Cuvîntul Său, că El este mai voios a da Duhul Sfînt acelora care îl cer, de cum sunt părinţii pămînteşti a da daruri bune copiilor lor. Profeţii şi apostolii nu şi-au cîştigat printr-o minune un caracter de creştin desăvîrşit. Ei au folosit mijloacele pe care Dumnezeu le-a pus la îndemîna lor; şi toţi cei ce vor depune aceleaşi eforturi vor dobîndi aceleaşi rezultate.

Rugăciunea lui Pavel pentru biserică

În epistola sa către biserica din Efes, Pavel le pune în faţă, „taina Evangheliei“ (Efeseni 6, 19), „bogăţiile nepătrunse ale lui Hristos“ (Efeseni 3, 8) şi apoi îi asigură de rugăciunile sale pentru înaintarea lor spirituală, zicând: „Îmi plec genunchii înaintea Tatălui Domnului nostru Isus Hristos... Şi-L rog ca potrivit cu bogăţia slavei Sale să vă facă să vă întăriţi în putere, prin Duhul Lui, în omul dinlăuntru, aşa încât Hristos să locuiască în inimile voastre prin credinţă; pentru ca, avînd rădăcina şi temelia pusă în dragoste să puteţi pricepe împreună cu toţi sfinţii care este lărgimea, lungimea, adîncimea şi înălţimea şi să cunoaşteţi dragostea lui Hristos, care întrece orice cunoştinţă, ca să ajungeţi plini de toată plinătatea lui Dumnezeu“ Efeseni 3, 14-19.

Tot astfel scrie el şi către fraţii din Corint: „către cei [85] ce au fost sfinţiţi în Hristos Isus“: „...Har vouă şi pace de la Dumnezeu Tatăl nostru şi de la Domnul Isus Hristos! Mulţumesc Dumnezeului meu totdeauna cu privire la voi pentru harul lui Dumnezeu care v-a fost dat în Isus Hristos. Căci în El aţi fost îmbogăţiţi în toate privinţele, cu orice vorbire şi cu orice cunoştinţă. În felul acesta, mărturia despre Hristos a fost bine întărită în mijlocul vostru; aşa că nu duceţi lipsă de nici un fel de dar în aşteptarea arătării Domnului nostru Isus Hristos“ 1 Corinteni 1, 2-7. Aceste cuvinte nu sunt adresate numai către biserica din Corint, ci şi poporului lui Dumnezeu pînă la încheierea timpului. Orice creştin se poate bucura de binecuvîntarea sfinţirii.

Apostolul continuă apoi cu următoarele cuvinte: „Vă îndemn, fraţilor, pentru Numele Domnului nostru- Isus Hristos, să aveţi toţi acelaşi fel de vorbire, să n-aveţi dezbinări între voi, ci să fiţi uniţi în chip desăvârşit, într-un gînd şi o simţire“ vers. 10. 10. Pavel nu le cerea să facă ceea ce era cu neputinţă. Unitatea era un rod sigur al desăvîrşirii creştine. În epistola sa către Coloseni, el arată din nou privilegiile măreţe date copiilor lui Dumnezeu, zicând: „Am auzit despre credinţa voastră în Isus Hristos şi despre dragostea pe care o aveţi faţă de toţi sfinţii... De aceea şi noi, din ziua când am auzit aceste lucruri, nu încetăm să ne rugăm pentru voi şi să cerem să vă umpleţi de cunoştinţa voii Lui, în orice«fel de înţelepciune şi pricepere duhovnicească; pentru ca astfel să vă purtaţi într-un chip vrednic de Domnul ca Să-I fiţi plăcuţi în orice lucru, aducând roade în tot felul de fapte bune şi crescând în cunoştinţa lui Dumnezeu: întăriţi cu toată puterea, potrivit, cu [86] tăria slavei Lui pentru orice răbdare şi îndelungată răbdare, cu bucurie»“ Coloseni 1, 4-11.

Măsura sfinţeniei

Apostolul însuşi se străduia să ajungă aceeeaşi măsură a sfinţeniei, pe care el o punea în faţa fraţilor săi. El scria către Filipeni astfel: „Dar lucrurile care pentru mine erau cîştiguri, le-am socotit ca o pierdere din pricina lui Hristos. Ba încă, şi acum, privesc toate aceste lucruri ca o pierdere faţă de preţul nespus de mare al cunoaşterii lui Hristos Isus, Domnul meu... Şi să-L cunosc pe El şi puterea învierii Lui şi părtăşia suferinţelor Lui şi să mă fac asemenea cu moartea Lui,, ca să ajung cu orice chip, dacă voi putea, la învierea din morţi. Nu că am cîştigat premiul sau că am şi ajuns desăvîrşît, dar alerg înainte, căutînd să-1 apuc, întrucît şi eu am fost apucat do Hristos Isus. Fraţilor, eu nu cred că l-am apucat încă; dar fac un singur lucru: ui-tind ce este în urma mea şi aruncându-mă spre ce este înainte, alerg spre ţintă pentru premiul chemării cereşti a lui Dumnezeu în Hristos Isus“ Filipeni 3, 7-14. E o deosebire izbitoare între cuvintele îngîmfate, cu îndreptăţirea de sine a acelora ce zic că sunt fără păcat—şi vorbirea modestă a apostolului Pavel. În felul acesta curăţia şi credincioşia propriei, sale vieţi îi dădea puterea necesară ca să facă fraţilor săi astfel de chemări.

Voinţa Lui Dumnezeu

Pavel nu se dă înapoi ca să pună în lumină, la orice ocazie potrivită, însemnătatea sfinţirii biblice. El zicea: „Ştiţi în adevăr ce învăţături v-am dat prin [87] Domnul Isus. Voia lui Dumnezeu este sfinţirea voastră“ 1 Te-saloniceni 4, 2-3. „Astfel dar, prea iubiţior, după cum totdeauna aţi fost ascultători, duceţi pînă la capăt mîntuirea voastră, cu frică şi cutremur, nu numai când sunt eu de faţă, ci cu mult mai mult acum, în lipsa mea. Căci Dumnezeu este Acela care lucrează în voi şi vă dă, după plăcerea Lui, şi voinţa şi înfăptuirea. Faceţi toate lucrurile fără cîrtire şi fără şovăieli ca să fiţi fără prihană şi curaţi, copii ai lui Dumnezeu, fără vină, în mijlocul unui neam ticălos şi stricat, în care străluciţi ca nişte lumini în lume“ Filipeni 2, 12-15.

El porunci lui Tit să înveţe biserica, spunîndu-le că deşi trebuie să se încreadă în meritele lui Hristos pentru, mîntuire, totuşi harul divin, care locuieşte în inimile lor îi va călăuzi la o îndeplinire credincioasă a tuturor datoriilor vieţii. „Adu-le aminte să fie supuşi stă-pînirilor şi dregătorilor, să-i asculte, să fie gata să facă orice lucru bun, să nu vorbească de rău pe nimeni, să nu fie gata de ceartă, ci cumpătaţi, plini de blîndeţe faţă de toţi oamenii... Adevărat este cuvîntul acesta şi vreau să spui apăsat aceste lucruri, pentru ca cei ce au crezut în Dumnezeu să caute să fie cei dintâi în fapte bune. Iată ce este bine şi de folos pentru oameni!“ Tit 3, 1-8.

Pavel caută să întipărească în mintea noastră faptul că iubirea este temelia oricărui serviciu primit înaintea lui Dumnezeu, cum şi coroana harului creştin; şi că numai în sufletul în care domneşte această iubire locuieşte pacea lui Dumnezeu. El scrie: „Astfel dar, ca nişte aleşi ai lui Dumnezeu, sfinţi şi prea iubiţi, îmbrăcaţi-vă cu o inimă plină de îndurare, cu bunătate, cu smerenie, cu blîndeţe, cu îndelungă răbdare, îngăduiţi-vă unii pe alţii [88] şi dacă unul are pricină să se plîngă de altul, iertaţi-vă unul pe altul. Cum v-a iertat Hristos, aşa iertaţi-vă şi voi. Dar mai presus de toate acestea, îmbrăcaţi-vă cu dragostea care este legătura desăvîrşirii. Pacea lui Hristos, la care aţi fost chemaţi, ca să alcătuiţi un singur trup, să stăpînească în inimile voastre şi fiţi recunoscători. Cuvîntul lui Hristos să locuiască din belşug în voi în toate înţelepciunea. Învăţaţi-vă şi sfătuiţi-vă unii pe alţii cu psalmi, cu cîntări de laudă şi cu cîntări duhovniceşti, cîntînd lui Dumnezeu cu mulţumire în inima voastră. Şi orice faceţi cu cuvîntul sau cu fapta, să faceţi totul în Numele Domnului Isus şi mulţumiţi prin El lui Dumnezeu Tatăl“ Coloseni 3, 12-17. [89]

Capitolul 11 — Privilegiul creştinului

Mulţi dintre cei ce năzuiesc cu sinceritate după sfinţirea inimii şi curăţia vieţii par încurcaţi şi descurajaţi. Ei privesc fără încetare la ei înşişi şi se tînguiesc pentru lipsa lor de credinţă; şi pentru că n-au credinţă ei simt că nu pot cere binecuvîntarea lui Dumnezeu. Aceste persoane socotesc în chip greşit credinţa ca fiind una cu sentimentul. Ei trec cu vederea simplitatea credinţei adevărate şi aduc astfel un mare întuneric asupra sufletelor lor. Ei trebuie să-şi abată cugetul de la ei înşişi, să cugete la mila şi bunătatea lui Dumnezeu şi să-şi repete făgăduinţele Sale; apoi să creadă sincer că El îşi va împlini Cuvîntul. Noi nu trebuie să ne sprijinim pe credinţa noastră, ci pe făgăduinţele lui Dumnezeu. Dacă regretăm călcările Legii Sale, săvîrşite în trecut şi ne hotărîm să-i dăm ascultare pe viitor, atunci să credem că Dumnezeu ne primeşte şi ne iartă păcatele pentru Numele lui Hristos.

Întuneric şi descurajare vine cîteodată asupra sufletului şi ameninţă să ne doboare; dar nu trebuie să ne pierdem încrederea. Trebuie să ne ţinem ochii aţintiţi numai la Isus, fie că simţim sau nu simţim ceva. Să ne îndeplinim cu credincioşie orice datorie cunoscută şi să ne încredem liniştit în făgăduinţele lui Dumnezeu. [90]

Viaţa de credinţă

Uneori un simţ profund despre propria noastră nevrednicie face ca sufletul nostru să fie străbătut de un fior; dar aceasta nu e o dovadă că Dumnezeu S-ar fi schimbat faţă de noi sau noi faţă de Dumnezeu. Nu trebuie făcut nici un efort pentru a păstra mintea încordată asupra vreunei emoţii oarecare. Astăzi poate nu simţim pacea şi bucuria pe care am simţit-o ieri; dar să ne prindem prin credinţă de mîna lui Hristos şi să ne încredem Lui pe deplin, atît în întuneric, cît şi în lumină.

Satana poate ne şopteşte: „Tu eşti un păcătos prea mare ca să te poată mîntui Hristos“. Dar în timp ce recunoşti că eşti într-adevăr păcătos şi nevrednic, poţi întîmpina totuşi pe ispititor cu aceste cuvinte: „În virtutea lucrării de ispăşire, eu primesc pe Hristos ca Mîntuitor al meu. Eu nu mă încred în vrednicia mea, ci în sîngele scump al lui Isus, care mă curăţeşte. În această clipă, sufletul meu lipsit de ajutor, se prinde de Hristos“.

Viaţa creştinului trebuie să fie o viaţă de credinţă vie şi stăruitoare. O încredere nestrămutată şi o sprijinire neclintită pe Hristos, va aduce sufletului pacea şi asigurarea.

Împotrivire faţă de ispite

Nu fii descurajat când inima ţi se pare împietrită. Orice piedică, orice vrăjmaş lăuntric sporeşte şi mai mult nevoia ta de a avea pe Hristos. El a venit să îndepărteze inima de piatră şi să-ţi dea o inimă de carne. Cere de la El harul deosebit de a birui slăbiciunile tale particulare. când eşti asaltat de ispite, împotriveşte-te cu tărie pornirilor tale şi zi sufletului tău: „Cum să dezonorez eu pe Mântuitorul meu? Eu m-am predat lui Hristos şi nu pot face lucrările lui Satana“. Strigă către scumpul tău Mîntuitor, cerînd ajutor să poţi jertfi orice [91] idol şi să poţi îndepărta orice păcat favorit. Lasă ochiul tău să privească la Isus care stă înaintea tronului Tatălui ceresc, arătîndu-I mîinile Sale străpunse şi rugîndu-Se pentru tine. Crede că vei primi tărie prin scumpul tău Salvator.

Privind cu ochiul credinţei

Privind în credinţă la coroanele puse asupra celor care vor birui, ascultă la imnul triumfal al celor răscumpăraţi care strigă: „Vrednic, vrednic este Mielul care a fost înjunghiat şi ne-a răscumpărat pentru Dumnezeu!“ Străduieşte-te să priveşti aceste scene ca şi cum le-ai vedea în realitate. Ştefan, cel dintâi martir creştin, în lupta sa grozavă cu stăpînîrile şi cu spiritele rele din văzduh, exclamă: „Iată, văd cerurile deschise şi pe Fiul omului stînd la dreapta lui Dumnezeu“ Fapte 7, 56. Mântuitorul lumii i Se descoperi ca privind din cer către el cu cel mai adînc interes; iar lumina strălucitoare a feţei lui Hristos strălucea asupra lui Ştefan cu atîta splendoare, încât chiar vrăjmaşii lui îi vedeau faţa strălucind ca faţa unui înger.

Dacă am lăsa sufletele noastre să fie mai mult stăpînite de Hristos şi de lumea cerească, am descoperi un stimulent puternic şi un sprijin tare pentru a duce biruitori luptele Domnului. Mîndria şi dragostea de lume îşi vor pierde puterea lor dacă vom privi mai mult la strălucirea acelei ţări mai bune, care va fi în curînd patria noastră. Faţă de frumuseţea atrăgătoare a lui Hristos, toate atracţiile pamânteşti vor părea fără valoare.

Nimeni nu trebuie să-şi închipuie că fără eforturi serioase ar putea obţine asigurarea iubirii lui Dumnezeu. Dacă [92] se îngăduie minţii să cugete mai mult timp numai la lucrurile pamânteşti, va fi greu să schimbi acest fel de cugetare. Ceea ce ochiul vede şi ceea ce urechile aud, atrage prea adesea gândurile şi absoarbe interesul. Dar dacă dorim să intrăm în cetatea lui Dumnezeu şi să privim la Isus şi la mărirea Sa, trebuie să ne obişnuim încă de aici a-L privi cu ochiul credinţei. Cuvintele şi caracterul lui Hristos trebuie să fie adesea obiectul cugetărilor şi conversaţiei noastre; şi în fiecare zi trebuie luat un timp deosebit pentru cugetare şi rugăciune asupra acestor lucruri sfinte.

Înăbuşirea Spiritului

Sfinţirea este o lucrare zilnică. Nimeni să nu se înşele pe sine însuşi cu credinţa că Dumnezeu îl va ierta şi binecuvînta cît timp calcă în picioare una din poruncile sale. Săvîrşirea cu premeditare a unui păcat cunoscut înăbuşă mărturia glasului Spiritului şi desparte sufletul de Dumnezeu. Oricît de mare ar fi extazul simţămîntului religios, Isus nu poate locui într-o inimă care nesocoteşte Legea dumnezeiască. Dumnezeu va onora numai pe aceia care îl onorează.

„Dacă vă daţi robi cuiva ca să-1 ascultaţi, sunteţi robii aceluia de cure ascultaţi“ Romani 6, 16. Dacă îngăduim mînia, pofta, lăcomia, ura, egoismul sau vreun alt păcat ajungem slujitori ai păcatului. „Nimeni nu poate sluji la doi stăpîni“ Matei 6, 24.. Dacă slujim păcatului nu putem sluji şi Iui Hristos. Creştinul va simţi ademenirile păcatului, căci firea pofteşte împotriva Spiritului şi Spiritul împotriva firii, ducând un război continuu. Aici este nevoie de ajutorul lui Hristos. [93] Slăbiciunile omeneşti se unesc cu tăria dumnezeiască şi credinţa zice: „Mulţumiri fie aduse lui Dumnezeu, care ne dă biruinţă prin Iisus Hristos, Domnul nostru“ 1 Corinteni 15, 57.

Deprinderi religioase drepte

Dacă dorim a ne forma un caracter bine primit de Dumnezeu, atunci trebuie să ne formăm nişte deprinderi corecte în viaţa noastră religioasă. Rugăciunea zilnică este tot atît de necesară pentru creşterea în har şi pentru viaţa spirituală însăşi, cum este hrana pământească pentru bunul mers trupesc. Trebuie să ne obişnuim a înălţa adesea cugetele noastre în rugăciune către Dumnezeu. când mintea noastră rătăceşte, trebuie1 s-o întoarcem înapoi; prin eforturi stăruitoare, ne vom face din aceasta o obişnuinţă. Nici o clipă nu putem fi siguri, dacă ne despărţim de Hristos. Noi putem avea prezenţa Sa, care să ne însoţească la orice pas, dar numai prin împlinirea rînduielilor puse de El.

Religia trebuie să aibă locul cel mai de frunte în viaţă. Orice alt lucru trebuie subordonat acesteia. Toate puterile sufletului, corpului şi spiritului nostru trebuie angajate în lupta creştină. Trebuie să privim la Hristos pentru tărie şi har şi atunci vom cîştiga biruinţa tot aşa de sigur, după cum e sigur că Isus a murit pentru, noi.

Valoarea sufletului

Trebuie să ne apropiem mai mult do crucea lui Hristos. Pocăinţa la picioarele crucii este prima Învăţătură a păcii, pe caro trebuie s-o învăţăm. Iubirea lui Isus—cine o poate cuprinde? Aceasta e nemărginit mai delicată şi mai plină de tăgăduire de sine ca iubirea mamei! Dacă dorim să cunoaştem valoarea unui suflet omenesc, trebuie să privim cu credinţă vie la cruce şi să începem a cerceta care va fi în toată veşnicia ştiinţa şi [94] cântarea celor răscumpăraţi. Valoarea timpului nostru şi a talentelor noastre poate fi preţuită numai, după mărimea jertfei plătită pentru răscumpărarea noastră. O, ce lipsă de recunoştinţă arătăm noi faţă de Dumnezeu când ii răpim ceea ce este al Său, oprind de la El iubirea şi slujirea noastră. Este oare prea mult a ne preda pe noi înşine Aceluia care a jertfit toate pentru noi? Putem alege noi oare prietenia lumii mai mult decât onoarea nemuririi pe care ne-o oferă Hristos—„să şadă cu Mine pe tronul Meu, după cum şi Eu am biruit şi şed cu Tatăl Meu pe tronul Său? Apocalipsa 3, 21.

O lucrare progresivă

Sfinţirea e o lucrare progresivă. Petru pune în faţa noastră treptele ce trebuie urcate, zicând: „De aceea, daţi-vă şi voi toate silinţele ca să uniţi cu credinţa voastră fapta, cu fapta cunoştinţa, cu cunoştinţa înfrânarea, cu înfrânarea răbdarea, cu răbdarea evlavia, cu evlavia dragostea de fraţi, cu dragostea de fraţi iubirea de oameni. Căci dacă aveţi din belşug aceste lucruri în voi, ele nu vă vor lăsa să fiţi nici leneşi nici neroditori în ce priveşte deplina cunoştinţă a Domnului nostru Isus Hristos“ 2 Petru 1, 5-8.

„De aceea, fraţilor căutaţi cu atât mai mult să vă întăriţi chemarea şi alegerea voastră; căci dacă faceţi lucrul acesta nu veţi aluneca niciodată. în adevăr, în chipul acesta vi se va da din belşug intrarea în împărăţia veşnică a Domnului şi Mântuitorului nostru Isus Hristos“ vers. 10-11.

Iată o cale pe care putem fi siguri că nu vom cădea niciodată. Aceia care aduc astfel la îndeplinire planul înaintării treptate în cîştigarea virtuţiilor creştine [95] au asigurarea că Dumnezeu va binecuvînta planul sporirii, dîndu-le darurile Spiritului Său. Petru spunea acelora care au cîştigat aceeaşi credinţă preţioasă: „Harul şi pacea să vă fie înmulţite prin cunoaşterea lui Dumnezeu şi a Domnului nostru Isus Hristos“ vers. 2. Prin harul divin, toţi pot să urce treptele luminoase de la pămînt la cer şi, în cele din urmă, să intre „cu cîntări şi bucurie eternă“ (Isaia 35, 10), prin porţi, în cetatea lui Dumnezeu.

Mântuitorul nostru cere tot ce este nostru, El cere de la noi tot ce are locul mai de frunte şi mai sfînt în cugetările noastre şi simţămintele cele mai curate şi mai călduroase. Dacă suntem într-adevăr părtaşi de fire dumnezeiască lauda Sa va fi neîncetat în inima şi pe buzele noastre. Unica noastră siguranţă este de a ne preda Lui cu tot ce avem şi a creşte neîncetat în har si în cunoştinţa adevărului.

Strigătul de biruinţă a lui Pavel

Apostolul Pavel a fost mult onorat de Dumnezeu, fiind răpit într-o viziune sfântă până la al treilea cer, unde a privit scene, a căror măreţie nu i s-a îngăduit s-o spună şi totuşi aceasta nu l-a făcut să fie îngâmfat sau încrezut. El a înţeles însemnătatea vegherii stăruitoare şi a tăgăduirii de sine şi a spus lămurit: „Mă port aspru cu trupul meu şi-l ţin în stăpânire ca nu cumva, după ce am propovăduit altora, eu însumi să fiu lepădat“ 1 Corinteni 9, 27.

Pavel a suferit de dragul adevărului; şi totuşi nu auzim nici o plîngere ieşind de pe buzele lui. Cercetîndu-şi trecutul vieţii sale de trudă, de grijă şi de sacrificiu, zice: „Eu socotesc că [96] suferinţele din timpul de faţă nu sunt vrednice a fi puse deopotrivă cu mărirea care se va descoperi pentru noi“ Romani 8, 18. Strigătul de-biruinţă din gura servului credincios al lui Dumnezeu a străbătut toate veacurile ajungînd pînă în timpul nostru: „Cine ne va despărţi pe noi de dragostea lui Hristos? Necazul, sau strimtorarea, sau prigonirea, sau foametea, sau lipsa de îmbrăcăminte, sau primejdia, sau sabia?... Totuşi în toate aceste lucruri noi suntem mai mult decât biruitori prin Acela care ne-a iubit. Căci sunt bine încredinţat că nici moartea, nici viaţa, nici îngerii, nici stăpînirile, nici puterile, nici lucrurile de acum, nici cele viitoare, nici înălţimea, nici adâncimea, nici o altă făptură nu vor fi în stare să ne despartă de dragostea lui Dumnezeu care este în Isus Hristos Domnul nostru“ Romani 8, 35-39.

Deşi Pavel era întemniţat într-o închisoare romană—departe de lumina şi aerul cerului, oprit de la lucrarea, sa activă pentru Evanghelie şi aşteptînd în fiecare moment să fie dus la moarte—totuşi el nu s-a lăsat stăpînît de îndoială sau deznădejde. Din acea închisoare întunecată a venit mărturia sa, glas de muribund plin de credinţă sublimă şi de curaj, care a inspirat inimile sfinţilor şi ale martirilor din toate veacurile următoare. Cuvintele sale descriu bine urmările acelei sfinţiri pe care ne-am străduit s-o arătăm în aceste pagini. „Căci eu sunt gata să fiu turnat ca o jertfă de băutură şi clipa plecării mele este aproape. M-am luptat lupta cea bună, mi-am isprăvit alergarea, am păzit credinţa. De acum mă aşteaptă cununa neprihănirii pe care mi-o va da, în ziua aceea, Domnul, Judecătorul cel drept. Şi nu numai mie, ci şi tuturor celor ce vor fi iubit venirea Lui“ 2 Timotei 4, 6-8. [97]

Să umbli în lumină!
Doar aşa
Tu vei gusta din dragostea divină,
Pe care Duhul Sfînt o poate da
Acelora ce-n suflet au lumină.
Să umbli în lumină!
Vei simţi
Atunci că bezna va pieri îndată,
Şi-n schimb asupra ta va străluci
Lumina cea adevărată.
Să umbli în lumină!.
Drumul tău Spinos va fi
Atunci—dar fără tină.
De la Acel ce însuşi e lumină
Primi-vei de la Domnul harul Său.