Cugetări de pe Muntele Fericirilor

Ellen G. White

Copyright © 2011, Ellen G. White Estate, Inc.

Cuprins

Informaţii despre această carte

Prefaţă

Capitolul 1 — Pe coasta muntelui

Capitolul 2 — Fericirile

Capitolul 3 — Spiritualitatea Legii

Capitolul 4 — Adevăratul motiv în slujire

Capitolul 5 — Rugăciunea Domnului

Capitolul 6 — Nu judecând, ci lucrând

Informaţii despre această carte

Prezentare generală

Această publicaţie ePub este oferită de către Ellen G. White Estate. Ea face parte dintr-o colecţie mai largă. Va rugăm să vizitaţi Ellen G. White Estate website pentru o listă completă a publicaţiilor disponibile.

Despre autor

Ellen G. White (1827-1915) este considerată ca fiind autorul american cu cele mai raspândite traduceri, lucrările ei fiind publicate în mai mult de 160 de limbi. Ea a scris mai mult de 100.000 de pagini, într-o varietate largă de subiecte spirituale şi practice. Calăuzită de Duhul Sfânt, ea l-a înălţat pe Isus şi a arătat către Biblie ca temelie a credinţei sale.

Mai multe link-uri

O scurtă bibliografie a lui Ellen G. White

Despre Ellen G. White Estate

Sfârşitul acordului licenţei de utilizator

Vizualizarea, imprimarea sau descărcarea acestei cărţi, va acorda doar o licenţă limitată, neexclusivă şi netransferabilă pentru utilizarea personală. Această licenţă nu permite republicarea, distribuţia, transferul, sublicenţa, vânzarea, pregătirea unor lucrări derivate, sau folosirea în alte scopuri. Orice utilizare neautorizată a acestei cărţi se va sfârşi prin anularea licenţei acordate prin prezenta.

Mai multe informaţii

Pentru informaţii suplimentare despre autor, editori, sau modul în care puteţi sprijini acest serviciu, vă rugam să contactaţi Ellen G. White Estate: mail@whiteestate.org. Suntem recunoscători pentru interesul şi impresiile dumneavoastră şi vă dorim binecuvântarea lui Dumnezeu în timp ce veţi citi.

Prefaţă

Predica de pe Munte este binecuvântarea cerului dată lumii, — un glas de la tronul lui Dumnezeu. Ea a fost dată omenirii spre a-i fi legea datoriei, lumină din cer, speranţă şi mângâiere în mijlocul greutăţilor, bucurie şi alinare în toate pribegiile şi peregrinările vieţii. Aici, Prinţul propovăduitorilor, Maestrul- Învăţător, rosteşte cuvintele pe care I le-a dat Tatăl.

Fericirile sunt salutul lui Hristos, nu numai pentru aceia care cred, ci pentru întreaga familie omenească. El pare a fi uitat pentru o clipă că este în lume, şi nu în ceruri, şi foloseşte salutarea care este familiară unei lumi pline de lumină. De pe buzele Sale se revarsă binecuvântări, ca izbucnirea unui şuvoi de viaţă îmbelşugată, de multă vreme stăvilit.

Domnul nu ne lasă să ne îndoim câtuşi de puţin în ce priveşte trăsăturile de caracter pe care El le va aproba şi binecuvânta întotdeauna. El Îşi întoarce privirile de la ambiţioşii favoriţi ai lumii acesteia, spre aceia pe care ei i-au dezmoştenit, numindu-i fericiţi pe toţi aceia care primesc lumina şi viaţa. Celor săraci cu duhul, celor blânzi, celor smeriţi, celor întristaţi, celor dispreţuiţi, celor prigoniţi, El le deschide braţele Sale ca un refugiu, zicând: „Veniţi la Mine... şi Eu vă voi da odihnă“.

Domnul Hristos poate să privească asupra nenorocirii omeneşti, fără nici o umbră de părere de rău că l-a creat pe om. În inima omenească, El vede mai mult decât păcat, mai mult decât nenorocire. În nemărginita Sa iubire şi înţelepciune, El vede posibilităţile omului, înălţimea la care acesta poate ajunge. Isus ştie că, deşi fiinţele omeneşti au abuzat de însuşirile lor şi au distrus [viii] demnitatea dată lor de Dumnezeu, totuşi Creatorul trebuie să fie proslăvit prin răscumpărarea lor.

Cuvintele pe care le-a rostit Domnul Hristos pe Muntele Fericirilor îşi vor păstra totdeauna puterea lor. Fiecare propoziţie este un giuvaer din tezaurul adevărului. Principiile enunţate în această predică sunt pentru toate veacurile şi pentru toate clasele sociale. Cu putere divină, Domnul Hristos Şi-a exprimat credinţa şi nădejdea când a pus în rândul celor fericiţi diferite categorii de oameni, din pricină că şi-au format caractere neprihănite. Trăind viaţa Dătătorului vieţii, prin credinţa în El, oricine poate ajunge ţinta înfăţişată în cuvintele Sale.

E. G. White [1]

Capitolul 1 — Pe coasta muntelui

Cu mai bine de paisprezece veacuri înainte de naşterea Domnului Isus în Betleem, copiii lui Israel s-au adunat în frumoasa vale a Sihemului şi, de pe o coastă a muntelui pe cealaltă, se auzeau glasurile preoţilor care vesteau binecuvântările şi blestemele, — „binecuvântarea, dacă veţi asculta de poruncile Domnului, Dumnezeului vostru... blestemul, dacă nu veţi asculta de poruncile Domnului, Dumnezeului vostru“ (Deut.11,27-28). Şi astfel, muntele de pe care au fost rostite cuvintele de binecuvântare a ajuns să fie cunoscut sub numele de Muntele Binecuvântării. Dar cuvintele care au ajuns o binecuvântare pentru o lume păcătoasă şi trudită n-au fost rostite pe Garizim. Curând însă, Israel a renunţat la idealul cel înalt, care fusese pus înaintea lui. Altcineva decât Iosua trebuia să-l conducă pe poporul Său la adevărata odihnă a credinţei. Garizim nu mai este cunoscut ca Muntele Fericirilor, ci acel munte fără nume, de lângă lacul Ghenezaret, unde Isus a rostit cuvintele de binecuvântare în auzul ucenicilor Săi şi al mulţimii.

Să ne întoarcem cu gândul la scena aceea şi, aşa cum stăm împreună cu ucenicii pe costişa muntelui, să pătrundem în simţămintele şi gândurile care le-a umplut inimile. Înţelegând ce însemnau cuvintele Domnului Isus pentru aceia care le auzeau, putem să vedem în ele o nouă viaţă şi frumuseţe şi să primim şi noi învăţăturile lor adânci.

Când Mântuitorul Şi-a început lucrarea de slujire, credinţa populară despre Mesia şi lucrarea Sa era de aşa natură, încât făcea ca poporul să fie cu totul nepregătit să-L primească. Spiritul adevăratei devoţiuni se pierduse în tradiţii şi ceremonii, [2] iar profeţiile fuseseră tâlcuite după dorinţa inimii trufaşe şi iubitoare de lume. Iudeii aşteptau venirea Cuiva, nu ca un Mântuitor din păcat, ci ca un mare prinţ, care să aducă toate naţiunile sub stăpânirea Leului din seminţia lui Iuda. În zadar îi chemase la pocăinţă Ioan Botezătorul, care avea puterea cercetătoare de inimă a profeţilor de pe vremuri. În zadar Li-l arătase el, lângă Iordan, pe Isus, ca Miel al lui Dumnezeu, care ridică păcatele lumii. Dumnezeu căuta să îndrepte inimile lor spre profeţia lui Isaia, care vorbea despre suferinţele Mântuitorului, dar ei nu voiau să asculte.

Dacă învăţătorii şi conducătorii lui Israel ar fi fost gata să primească harul Său transformator, Isus ar fi făcut din ei trimişi ai Săi în mijlocul oamenilor. În Iudea se vestise de prima dată venirea Împărăţiei şi acolo se adresase chemarea la pocăinţă. Prin gestul izgonirii profanatorilor din templul din Ierusalim, Isus Se anunţase ca Mesia — Acela care avea să cureţe sufletul de păcat şi să facă din poporul Său un templu sfânt pentru Domnul. Dar conducătorii iudei nu voiau să se smerească şi să-L primească pe umilul Învăţător din Nazaret. Cu prilejul celei de-a doua vizite a Sa la Ierusalim, El a fost târât înaintea Sinedriului şi numai teama de norod i-a făcut pe aceşti demnitari să nu încerce să-I ia viaţa. Atunci, părăsind Iudea. Isus Şi-a început lucrarea în Galilea.

Lucrarea Sa a continuat aici câteva luni, înainte de a se fi ţinut Predica de pe Munte. Solia pe care El o vestise prin ţară, „Împărăţia cerurilor este la uşi“, [3] reţinuse atenţia tuturor categoriilor de oameni şi aprinsese şi mai mult flacăra nădejdilor lor ambiţioase. Vestea despre noul Învăţător se răspândise până dincolo de hotarele Palestinei şi, cu toată atitudinea mai marilor, multă lume era cuprinsă de simţământul că Acesta ar putea fi Eliberatorul făgăduit. Mulţimi nenumărate se îmbulzeau pe urmele lui Isus şi însufleţirea poporului creştea tot mai mult.

Pentru ucenicii care fuseseră în mai strânsă legătură cu Domnul Hristos, venise prilejul să se alipească şi mai mult de lucrarea Sa, pentru ca aceste mulţimi să nu fie lăsate fără îngrijire, ca oile fără păstor. Unii dintre ucenici veniseră alături de El, la începutul lucrării Sale, şi aproape toţi doisprezece se legaseră ca membri ai familiei lui Isus. Dar chiar şi ei, amăgiţi de învăţătura rabinilor, împărtăşeau aşteptarea generală a unui împărat pământesc. Ei nu puteau să înţeleagă ce făcea Isus. Fuseseră chiar încurcaţi şi tulburaţi că El nu făcea nici un efort ca să-Şi întărească lucrarea prin câştigarea sprijinului preoţilor şi rabinilor; că El n-a făcut nimic ca să-Şi întărească autoritatea, ca împărat pământesc. O mare lucrare trebuia să se facă pentru aceşti ucenici, înainte ca ei să fie pregătiţi pentru sfânta însărcinare, care avea să li se dea atunci când Isus urma să Se înalţe la cer. Totuşi, ei răspunseră la iubirea lui Isus şi, deşi erau zăbavnici cu inima când era vorba să creadă, Isus a văzut că putea să-i pregătească şi să-i disciplineze pentru marea Sa lucrare. Şi acum, după ce fuseseră atâta vreme cu Isus, izbutind să-şi întărească, într-o măsură oarecare, credinţa în caracterul divin al misiunii Sale, şi după ce poporul primise, de asemenea, dovada puterii Lui, pe care nimeni n-o putea pune la îndoială, [4] calea era pregătită pentru o mărturisire a principiilor Împărăţiei Sale, care avea să le ajute să priceapă adevărata Sa natură.

Singur, pe un munte aproape de Marea Galileii, Isus petrecuse toată noaptea în rugăciune pentru aceşti aleşi ai Săi. În zorii zilei, El îi chemă la Sine şi, rostind cuvinte de rugăciune şi învăţătură, Îşi aşeză mâinile pe capetele lor spre binecuvântare, punându-i la o parte pentru lucrarea Evangheliei. Apoi Se arătă împreună cu ei pe ţărmul mării, unde începuse să se adune din zorii zilei o mare mulţime.

În afară de gloata obişnuită, venită de prin satele Galileii, mai erau mulţi din Iudea şi chiar din Ierusalim; din Perea şi din populaţia pe jumătate păgână a ţinutului Decapole; din Idumeia, de departe din sudul Iudeii, din Tir şi Sidon, cetăţile feniciene de pe ţărmul mării Mediterane. „Când au auzit tot ce făcea, au venit la El ca să-L asculte şi să fie vindecaţi de bolile lor; şi... din El ieşea o putere, care-i vindeca pe toţi“ (Marcu 3,8; Luca 6,17-19).

Atunci, pentru că îngustul ţărm al mării nu era încăpător pentru toată mulţimea care venise să-L asculte pe Isus, chiar dacă ar fi stat în picioare, Isus apucă drumul înapoi, spre coasta Muntelui. Ajungând la un loc mai ridicat, care îngăduia un loc plăcut pentru o mare adunare, El Se aşeză pe iarbă, iar ucenicii şi mulţimea făcură la fel.

Cuprinşi de simţământul că se puteau aştepta la ceva neobişnuit, ucenicii se adunară cu toţii aproape de Învăţătorul lor. Din întâmplările care avuseseră loc în dimineaţa aceea, ei căpătaseră asigurarea că în curând avea să fie anunţat [5] ceva deosebit cu privire la Împărăţia pe care, după cum doreau din toată inima, El avea s-o întemeieze peste puţin timp. Un simţământ de aşteptare străbătea mulţimea şi feţele doritoare dădeau dovadă de un adânc interes.

Şi, cum şedeau pe costişa înverzită, aşteptând cuvintele divinului Învăţător, inimile lor erau pline de gânduri despre slava viitoare. Erau de faţă cărturari şi farisei, care aşteptau ziua când aveau să stăpânească peste romanii atât de urâţi de ei şi peste bogăţiile şi splendoarea marelui imperiu al lumii. Sărmanii ţărani şi pescari nădăjduiau să audă asigurarea că nenorocitele lor cocioabe, hrana sărăcăcioasă, viaţa de muncă trudnică şi teama de lipsă, aveau să fie înlocuite cu case îmbelşugate şi zile de viaţă plăcută. În locul acelui veşmânt aspru, care era acoperământul lor în timpul zilei şi aşternutul lor în timp de noapte, trăgeau nădejde că Hristos avea să le dea veşmintele bogate şi costisitoare ale cuceritorilor lor.

Toate inimile palpitau de trufaşă nădejde că, în curând, Israel avea să fie onorat în faţa naţiunilor, ca popor ales al Domnului, iar Ierusalimul urma să fie înălţat la rangul de capitală a unui imperiu universal. [6]

Capitolul 2 — Fericirile

Apoi a început să vorbească şi să-i înveţe astfel: „Ferice de cei săraci în duh, căci a lor este Împărăţia cerurilor“. Matei 5,2-3.

Aceste cuvinte veneau ca ceva straniu şi nou la urechile mulţimii uimite. O astfel de învăţătură era cu totul deosebită de tot ce auziseră oamenii vreodată din gura vreunui preot sau rabin. Nu vedeau în ea nimic care să le linguşească mândria sau să le hrănească nădejdile ambiţioase. Dar acest nou Învăţă-tor avea o putere care-i fermeca. Dulceaţa iubirii se revărsa, în prezenţa Sa, ca parfumul dintr-o floare. Cuvintele Sale cădeau ca o „ploaie pe un pământ cosit, ca o ploaie repede, care udă câmpia“ (Ps.72,6). Toţi simţeau în mod instinctiv că în faţa lor era Cineva care cunoştea tainele sufletului şi care, totuşi, Se apropia de ei cu o milă plină de duioşie. Inimile I se deschideau şi, în timp ce ascultau, Duhul Sfânt le dezvăluia ceva din înţelesul acelei învăţături pe care oamenii din toate timpurile au nevoie s-o înveţe.

În zilele lui Hristos, conducătorii religioşi ai poporului îşi închipuiau că sunt bogaţi în lucrurile spirituale. Rugăciunea fariseului: „Dumnezeule, Îţi mulţumesc că nu sunt ca ceilalţi oameni“ (Luca 18,11), exprimă simţământul clasei sale şi, într-o mare măsură, al întregii naţiuni, dar în gloata din jurul Domnului Isus erau unii care îşi dădeau seama de sărăcia lor spirituală. Atunci când s-a descoperit puterea divină a [7] Domnului Isus, cu prilejul pescuirii minunate, Petru a căzut la picioarele Mântuitorului, exclamând: „Doamne, pleacă de la mine, căci sunt un om păcătos“. Tot aşa, în mulţimea adunată pe munte, erau mulţi care, în prezenţa curăţiei Sale, simţeau că sunt „ticăloşi, nenorociţi, săraci, orbi şi goi“ (Apoc. 3,17) şi doreau din toată inima „harul lui Dumnezeu, care aduce mântuirea“ (Tit 2,11). În aceste suflete, cuvintele de întâmpinare ale Domnului Hristos au trezit nădejde; ei au văzut că viaţa lor era sub binecuvântarea lui Dumnezeu.

Isus prezentase cupa binecuvântării înaintea acelora care îşi închipuiau că sunt „bogaţi şi nu duc lipsă de nimic“ (Apoc, 3,17), dar ei s-au întors cu dispreţ de la darul plin de milă. Acela care crede că are de toate, care gândeşte că este destul de bun, şi este mulţumit cu starea sa, nu caută să devină un părtaş al harului şi neprihănirii lui Hristos. Mândria nu simte nici o nevoie şi astfel ea închide inima în faţa lui Hristos şi a infinitelor binecuvântări pe care El vine să le dea. În inima unei asemenea persoane nu este loc pentru Isus. Aceia care sunt bogaţi şi cinstiţi în ochii lor nu cer în credinţă şi nici nu primesc binecuvântarea lui Dumnezeu. Ei au impresia să sunt plini şi, de aceea, pleacă goi. Aceia care îşi dau seama că nu se pot mântui cu nici un chip prin ei înşişi, sau că nu sunt în stare să facă nici un lucru bun prin ei înşişi, sunt cei ce preţuiesc ajutorul pe care poate să-l dea Hristos. Ei sunt cei săraci în duh, pe care Hristos îi numeşte fericiţi.

Pe cel pe care îl iartă, Hristos îl face mai întâi să se pocăiască şi Duhul Sfânt este Cel care-l convinge de păcat. Aceia ale căror inimi au fost mişcate de [8] Duhul convingător al lui Dumnezeu văd că nu este nimic bun în ei. Ei văd că tot ce au făcut este amestecat cu iubire de sine şi păcat. Ca şi bietul vameş, ei stau de o parte, neîndrăznind să-şi ridice ochii spre ceruri, şi strigă: „Dumnezeule, ai milă de mine, păcătosul“ (Luca 18,13). Şi sunt binecuvântaţi. Există iertare pentru păcătos, pentru că Hristos este „Mielul lui Dumnezeu, care ridică păcatele lumii“ (Ioan 1,29). Făgăduinţa lui Dumnezeu este: „De vor fi păcatele voastre cum e cârmâzul, se vor face albe ca zăpada; de vor fi roşii ca purpura, se vor face ca lâna“. „Vă voi da o inimă nouă. Voi pune Duhul Meu în voi“. (Is.1,18; Ez.36,26-27).

Despre cei săraci în duh, Isus zice: „A lor este Împărăţia cerurilor“. Împărăţia aceasta nu este, aşa cum sperau ascultătorii lui Hristos, o stăpânire trecătoare şi pământească. Hristos le deschidea oamenilor Împărăţia spirituală a iubirii Sale, a harului Său, a dreptăţii Sale. Semnul domniei lui Mesia se distinge prin asemănarea cu Fiul omului. Supuşii Săi sunt săraci în duh, blânzi, prigoniţi pentru dreptate. Împărăţia cerurilor este a lor. Deşi abia în faşă, se începe în ei o lucrare care îi va face să aibă parte „de moştenirea sfinţilor în lumină“ (Col.1,12).

Toţi aceia care au un simţământ al marii lor sărăcii sufleteşti, care simt că nu au nimic bun în ei înşişi, pot afla neprihănire şi tărie, privind la Isus. El zice: „Veniţi la Mine toţi cei trudiţi şi împovăraţi“ (Mat.11,28). El vă invită să schimbaţi sărăcia voastră cu bogăţiile harului Său. [9]

Noi nu suntem vrednici de iubirea lui Dumnezeu, dar Hristos, siguranţa noastră, este vrednic, este cu totul în stare să-i mântuiască pe toţi aceia care vin la El. Oricare ar fi fost starea din trecut, oricât de descurajatoare ar fi situaţiile tale, dacă vei veni la Isus aşa cum eşti, slab, fără speranţă şi descurajat, milostivul nostru Mântuitor te va întâmpina încă de departe, te va cuprinde în braţele Sale iubitoare şi te va îmbrăca cu mantia neprihănirii Lui. El ne prezintă tatălui îmbrăcaţi în veşmântul alb al propriului Său caracter şi mijloceşte înaintea lui Dumnezeu în favoarea noastră, zicând: „Eu am luat locul păcătosului. Nu privi la acest fiu încăpăţânat, ci priveşte la Mine“. Dacă Satana încearcă să vorbească tare împotriva sufletelor noastre, acuzându-ne de păcat şi pretinzându-ne ca pradă a sa, sângele lui Hristos mijloceşte cu o şi mai mare putere.

„Numai în Domnul locuieşte dreptatea şi puterea... În Domnul vor fi făcuţi neprihăniţi şi proslăviţi toţi urmaşii lui Israel“ (Isaia 45,24-25).

„Ferice de cei ce plâng, căci ei vor fi mângâiaţi.“ Matei 5,4.

Plângerea despre care e vorba aici este sincera întristare a inimii din cauza păcatului. Isus zicea: „Şi, după ce voi fi înălţat de pe pământ, voi atrage la Mine pe toţi oamenii“ (Ioan 12,32). Şi când cineva este atras să-L privească pe Isus, înălţat pe cruce, atunci vede păcătoşenia firii omeneşti. El vede că păcatul a fost cel care L-a biciuit şi L-a răstignit pe Domnul slavei. Vede că, în timp ce a fost iubit cu o iubire de negrăit, viaţa sa a fost o continuă privelişte de nerecunoştinţă şi răzvrătire. El a părăsit pe cel mai bun Prieten al său şi a abuzat de cel mai preţios dar al cerului. L-a răstignit din nou, pentru sine pe Fiul lui Dumnezeu [10] şi a străpuns din nou inima aceea însângerată şi lovită. Este despărţit de Dumnezeu printr-un abis de păcat, larg, întunecos şi adânc; şi plânge cu inima zdrobită.

Cel ce plânge aşa „va fi mângâiat“. Dumnezeu ne descoperă vinovăţia, ca să putem alerga la Hristos şi, prin El, să fim eliberaţi din robia păcatului, să ne bucurăm de slobozenia fiilor lui Dumnezeu. În sinceră pocăinţă, putem să venim la piciorul crucii şi să depunem poverile noastre.

Cuvintele Mântuitorului au o solie de mângâiere pentru aceia care trec prin dureri şi lipsuri. Întristările noastre nu ies din pământ. Dumnezeu „nu necăjeşte cu plăcere, nici nu mâhneşte bucuros pe fiii oamenilor“ (Plâng. 3,33). Când El lasă să vină încercări şi greutăţi, face aceasta „pentru binele nostru, ca să ne facă părtaşi sfinţeniei Lui“ (Evrei 12,10). Dacă este primită în credinţă, încercarea care pare aşa de amară şi greu de suportat se va dovedi o binecuvântare. Lovitura nemiloasă, care veştejeşte bucuriile de pe pământ, va fi mijlocul de a ne întoarce privirile spre ceruri. Cât de mulţi sunt aceia care nu L-ar fi cunoscut niciodată pe Isus, dacă întristarea nu i-ar fi făcut să caute mângâiere în El!

Încercările vieţii sunt uneltele prin care Dumnezeu îndepărtează necurăţiile şi asperităţile din caracterul nostru. Tăierea, nivelarea şi cizelarea, arderea şi lustruirea lor, sunt o lucrare dureroasă. E greu să fii şlefuit pe tocilă. Dar piatra iese astfel pregătită pentru a-şi lua locul în templul ceresc. Maestrul nu lucrează cu atâta atenţie şi grijă la un material fără valoare. Numai pietrele Sale preţioase sunt lustruite ca pentru un palat. [11]

Domnul va lucra pentru toţi aceia care îşi pun încrederea în El. Vor fi învăţate lecţii preţioase. Vor fi făcute experienţe preţioase.

Tatăl nostru ceresc nu-i uită niciodată pe aceia care sunt loviţi de întristare. Când „David a suit dealul măslinilor plângând şi cu capul acoperit, şi mergea cu picioarele goale“ (2 Sam. 15,30), Domnul a privit îndurător asupra lui. David era îmbrăcat în sac şi avea mustrări de conştiinţă. De fapt, semnele exterioare ale umilinţei lui mărturiseau despre căinţa sa. Cu vocea inimii zdrobite şi cu lacrimi, el Îi prezenta cazul său lui Dumnezeu şi, de aceea, Domnul nu l-a părăsit pe servul Său. Niciodată n-a fost David mai scump inimii Iubirii infinite ca atunci când, biciuit de conştiinţă, fugea să-şi scape viaţa de duşmanii săi, care fuseseră aţâţaţi la răzvrătire de propriul său fiu. Domnul zice: „Eu mustru şi pedepsesc pe toţi aceia pe care-i iubesc. Fii plin de râvnă dar, şi pocăieşte-te“. (Apoc. 3,19). Hristos ridică inima zdrobită şi înalţă sufletul întristat, până când devine locuinţa Sa.

Dar când vine asupra noastră strâmtoarea, câţi dintre noi nu facem ca Iacov! Noi credem că este mâna unui vrăjmaş şi ne luptăm orbeşte în întuneric, până ce puterile ne părăsesc şi nu găsim nici o mângâiere sau liberare. Atingerea divină de la revărsatul zorilor i L-a descoperit lui Iacov pe Acela cu care se luptase, Îngerul legământului; plângând şi fiind neputincios, el a căzut pe pieptul Iubirii infinite, ca să primească binecuvântarea după care dorea atât de mult sufletul său. Şi noi, la rândul nostru, trebuie să învăţăm că încercările sunt spre bine, să învăţăm să nu dispreţuim pedeapsa Domnului şi nici să nu slăbim când suntem mustraţi de El. [12]

„Ferice de omul pe care-l ceartă Dumnezeu!.. El face rana şi tot El o leagă; El răneşte şi mâna Lui tămăduieşte. De şase ori te va izbăvi de necaz şi de şapte ori nu te va atinge răul“. (Iov 5,17-19). Isus vine să vindece pe oricine e lovit. Viaţa de lipsă, chin şi suferinţă, poate fi luminată prin preţioasele descoperiri ale prezenţei Sale.

Dumnezeu nu doreşte ca noi să rămânem apăsaţi sub povara durerii mute, cu inima rănită şi zdrobită. El vrea ca noi să ne uităm în sus şi să privim scumpa Sa faţă plină de iubire. Mântuitorul iubit stă alături de mulţi oameni ai căror ochi sunt aşa de orbiţi de lacrimi, încât nu-L pot distinge. El doreşte să ne ia de mână, să privim spre El în simplă încredere, dându-I voie să ne conducă. Inima Sa este deschisă pentru necazurile, întristările şi încercările noastre. El ne-a iubit cu o iubire veşnică şi ne-a înconjurat cu îndurare. Noi putem să ne punem încrederea în El şi să medităm la bunătatea Lui toată ziua. El ne va ridica sufletul mai presus de întristările şi frământările zilei, în Împărăţia păcii.

Gândiţi-vă la aceasta, copii ai suferinţei şi întristării, şi bucuraţi-vă în nădejde. „Ceea ce câştigă biruinţa asupra lumii este credinţa noastră“ (1 Ioan 5,4).

Fericiţi sunt şi aceia care, împreună cu Isus, plâng durerile lumii şi sunt adânc mâhniţi din cauza păcatelor ei. Într-un astfel de plâns, nu este amestecat nici un gând egoist. Isus era omul durerilor, îndurând un chin sufletesc aşa de mare, încât nici o limbă omenească nu l-ar putea descrie. Spiritul Său era sfâşiat şi zdrobit de nelegiuirile oamenilor. El muncea din răsputeri, ca să uşureze lipsurile şi suferinţele omenirii, şi inima Sa era adânc întristată [13] când vedea că mulţi refuză să vină la El, ca să aibă viaţa. Toţi urmaşii lui Hristos se vor împărtăşi de această experienţă. Împărtăşindu-se de iubirea Sa, ei vor intra în lucrarea Lui pentru mântuirea celor pierduţi. Ei iau parte la suferinţele lui Hristos şi vor lua parte şi la slava care se va descoperi. Fiind una cu El în lucrarea Sa şi bând împreună cu El din cupa durerilor, ei sunt părtaşi şi la bucuria Sa.

Prin suferinţă a căpătat Isus lucrarea de mângâiere. În toate durerile omenirii, El era Cel care suferea. Şi „prin faptul că El Însuşi a fost ispitit în ceea ce a suferit, poate să vină în ajutorul celor ce sunt ispitiţi“ (Is. 63,9; Evr.2,18). Fiecare suflet care a intrat în această lucrare are privilegiul de a se împărtăşi de suferinţele Sale. „Căci, după cum avem parte din belşug de suferinţele lui Hristos, tot aşa, prin Hristos, avem parte şi de mângâiere“ (2 Cor.1,5). Domnul are o milă deosebită pentru cel ce plânge şi puterea de a topi inimi, de a câştiga suflete. Iubirea Sa deschide o cale către sufletul rănit şi zdrobit şi devine un balsam vindecător pentru cei întristaţi. „Părintele îndurărilor şi Dumnezeul oricărei mângâieri... să ne mângâie în toate necazurile noastre, pentru ca, prin mângâierea cu care noi înşine suntem mângâiaţi de Dumnezeu, să putem mângâia pe cei ce se află în vreun necaz“ (2 Cor.1,3-4).

„Ferice de cei blânzi.“ Matei 5,5

În fericiri descoperim o cale crescândă de experienţă creştină. Aceia care au simţit nevoia de Hristos, aceia care au plâns din cauza păcatului şi au stat împreună cu Hristos în şcoala durerii, [14] vor învăţa blândeţea de la Divinul Învăţător.

Răbdarea şi omenia, în caz de nedreptate, nu erau însuşiri preţuite de păgâni sau de iudei. Declaraţia făcută de Moise sub inspiraţia Duhului Sfânt, că el era cel mai blând om de pe pământ, n-a fost socotită, ca fiind o laudă, de către cei din vremea sa, ci mai degrabă a stârnit milă sau dispreţ. Dar Isus pune blândeţea printre cele dintâi însuşiri pentru Împărăţia Sa. Chiar în viaţa şi caracterul Său se descoperă frumuseţea dumnezeiască a acestei virtuţi.

Isus, strălucirea slavei Tatălui, „n-a crezut ca un lucru de apucat să fie deopotrivă cu Dumnezeu, ci S-a dezbrăcat pe Sine Însuşi şi a luat chip de rob, făcându-se asemenea oamenilor“ (Filip. 2,6-7). El a consimţit să treacă prin toate experienţele umilitoare ale vieţii, umblând printre fiii oamenilor nu ca un împărat, ca să ceară omagiu, ci ca Unul a cărui misiune era de a sluji altora. Nu era în purtarea Sa nici o pată de bigotism, nici o asprime. Răscumpărătorul lumii avea o natură mai presus decât îngerească; totuşi blândeţea şi umilinţa care îi atrăgeau pe toţi la El, erau strâns legate de maiestatea Sa dumnezeiască.

Isus Se golea pe Sine şi, în tot ce făcea, eul nu se arăta. El supunea totul voinţei Tatălui Său. Când misiunea Sa pe pământ era aproape de încheiere, El putea să zică: „Eu Te-am proslăvit pe pământ, am sfârşit lucrarea pe care Mi-ai dat-o s-o fac“ (Ioan 17,4). Şi tot El ne dă îndemnul: „Învăţaţi de la Mine, căci Eu sunt blând şi smerit cu inima“. „Dacă voieşte cineva să vină după Mine, să se lepede de sine“ (Mat.11,29; 16,24), eul să fie detronat şi să nu mai aibă domnia în suflet. [15]

Acela care priveşte la Hristos în tăgăduirea Sa de Sine, în smerenia inimii Sale, va fi constrâns să zică, aşa cum zicea şi Daniel când L-a văzut pe Acela care era asemenea Fiului omului: „Frumuseţea puterii mele se schimbă în sluţenie“ (Dan. 10,8). Independenţa şi dominaţia sinelui, cu care ne preamărim de multe ori, sunt văzute în adevărata lor ticăloşie, ca fiind semnele robiei lui Satana. Firea omenească se luptă totdeauna pentru întâietate, este totdeauna gata de ceartă, dar acela care Îl află pe Isus este golit de eu, de mândrie, de iubire, de întâietate şi în sufletul lui este pace. Eul este pus în slujba Duhului Sfânt. Atunci nu mai ardem de dorinţa de a avea locul cel mai de frunte. Nu mai avem ambiţia de a da buzna şi a izbi cu coatele spre a atrage atenţia, ci simţim că locul nostru cel mai înalt este la picioarele Mântuitorului. Privim la Isus, aşteptând ca mâna Sa să ne conducă şi glasul Său să ne călăuzească. Apostolul Pavel a simţit aceasta şi a zis: „Am fost răstignit împreună cu Hristos şi trăiesc dar nu mai trăiesc eu, ci Hristos trăieşte în mine. Şi viaţa pe care o trăiesc acum în trup, o trăiesc în credinţa în Fiul lui Dumnezeu, care m-a iubit şi S-a dat pe Sine Însuşi pentru mine“ (Gal.2,20).

Când Îl primim pe Hristos ca pe un oaspete în suflet, pacea lui Dumnezeu, care întrece orice pricepere, va păzi inimile şi minţile noastre prin Hristos Isus. Viaţa Mântuitorului pe pământ, deşi trăită în mijlocul luptei, a fost o viaţă de pace. În timp ce vrăjmaşii furioşi Îl urmăreau continuu, El zicea: „Cel ce M-a trimis este cu Mine, Tatăl nu M-a lăsat singur, pentru că totdeauna fac ce-I este plăcut“ (Ioan 8,29). Nici o furtună de mânie omenească sau satanică nu era în stare să tulbure [16] liniştea acelei desăvârşite comuniuni cu Dumnezeu. Şi El ne spune: „Vă las pacea Mea“, „Luaţi jugul Meu asupra voastră şi învăţaţi de la Mine, căci Eu sunt blând şi smerit cu inima, şi veţi găsi odihnă pentru sufletele voastre“ (Matei 11,29). Purtaţi împreună cu Mine jugul servirii pentru slava lui Dumnezeu şi pentru ridicarea omenirii şi veţi vedea că jugul e uşor şi povara este uşoară.

Iubirea de noi ne distruge pacea. Câtă vreme mai trăieşte eul, suntem gata să-l ferim de mortificare sau insultă; dar, dacă a murit, iar viaţa noastră este ascunsă cu Hristos în Dumnezeu, atunci nu ne va mai durea, dacă nu vom fi băgaţi în seamă sau vom fi dispreţuiţi. Atunci vom fi surzi faţă de reproşuri şi orbi faţă de dispreţ şi insultă. „Dragostea este îndelung răbdătoare, este plină de bunătate; dragostea nu se laudă, nu se umflă de mândrie, nu se poartă necuviincios, nu caută folosul său, nu se mânie, nu se gândeşte la rău, nu se bucură de nelegiuire, ci se bucură de adevăr, acoperă totul, crede totul, nădăjduieşte totul, suferă totul. Dragostea nu va pieri niciodată“ (1 Cor.13,4-8).

Fericirea izvorâtă din bucuriile pământeşti este tot aşa de schimbătoare ca şi împrejurările care îi dau naştere; dar pacea lui Isus este o pace continuă şi dăinuitoare. Ea nu depinde de nici una dintre împrejurările vieţii, nici de mulţimea bogăţiilor, nici de numărul prietenilor pământeşti. Hristos este izvorul de apă vie, şi fericirea primită de la El nu va pieri niciodată. Blândeţea Domnului Hristos manifestată în cămin îi va face fericiţi pe cei ce-l locuiesc; ea nu provoacă ceartă, nu dă nici un răspuns aspru, ci linişteşte firea aprinsă, răspândind o amabilitate care va fi simţită de toţi cei care se găsesc [17] în cercul lui încântător. Dacă este nutrită în inimă, ea face ca familiile de pe pământ să fie o parte a marii familii de sus.

E mult mai bine pentru noi să suferim sub o învinuire falsă, decât să ne împovărăm cu chinul răzbunării împotriva vrăjmaşilor noştri. Duhul de ură şi răzbunare a luat naştere în Satana şi nu poate aduce decât rău aceluia care îl nutreşte. Smerenia inimii, blândeţea aceea, care este rodul rămânerii în Hristos, este adevărata taină a binecuvântării. „El slăveşte pe cei blânzi, mântuindu-i“ (Ps.149,4).

Cei blânzi „vor moşteni pământul“. Prin dorinţa de înălţare de sine a intrat păcatul în lume şi primii noştri părinţi au pierdut stăpânirea asupra acestui pământ frumos, împărăţia lor. Numai prin tăgăduirea de sine, Hristos răscumpără ce e pierdut. El spune că noi trebuie să biruim aşa cum a biruit El (Apoc. 3,12). Prin umilinţă şi predare de sine, putem deveni moştenitori împreună cu El atunci când „cei blânzi vor moşteni pământul“ (Ps.37,11).

Pământul făgăduit celor blânzi nu va fi ca acesta, întunecat de umbra morţii şi a blestemului. „Dar noi, după făgăduinţa Lui, aşteptăm ceruri noi şi un pământ nou, în care va locui neprihănirea“. „Nu va mai fi nimic vrednic de blestem acolo. Scaunul de domnie al lui Dumnezeu şi al Mielului va fi în ea. Robii Lui Îi vor sluji.“ (2 Petru 3,13; Apoc.22,3).

Nu mai este nici dezamăgire, nici întristare, nici păcat, nimeni care să zică: „Sunt bolnav“; nu mai sunt nici cortegii de înmormântare, nici plâns, nici moarte, nici despărţiri, nici inimi zdrobite; ci Isus va fi acolo, pacea va fi acolo. Acolo „nu le va fi foame, nici nu le va fi sete; nu-i va bate arşiţa, nici soarele; căci Cel ce are milă de ei, îi va călăuzi şi-i va duce la izvoare de ape.“ (Is.49,10). [18] „Ferice de cei flămânzi şi însetaţi după neprihănire, căci ei vor fi săturaţi.“ Matei 5,6.

Neprihănirea este sfinţenie, asemănare cu Dumnezeu, şi „Dumnezeu este iubire“ (1 Ioan 4,16). Ea este trăirea Legii lui Dumnezeu, pentru că „toate poruncile Tale sunt drepte“ (Ps. 119,172) şi iubirea este lumina şi viaţa lui Dumnezeu. Neprihănirea lui Dumnezeu este întrupată în Hristos. Noi primim neprihănirea, primindu-L pe El.

Dreptatea sau neprihănirea nu se capătă nici prin lupte chinuitoare sau munci istovitoare, nici prin daruri sau sacrificii, ci ea este dată în dar oricărui suflet care flămânzeşte şi însetează după ea. „Voi toţi cei însetaţi, veniţi la ape, chiar şi cel ce n-are bani! Veniţi şi cumpăraţi bucate... fără bani şi fără plată“. „Neprihănirea lor este de la Mine, zice Domnul“, şi „Iată Numele pe care I-L vor da: «Domnul, neprihănirea noastră»“ (Isaia 55,1; 54,17; Ier. 23,6).

Nimeni de pe pământ nu poate să dea ceea ce va potoli foamea şi setea sufletului. Dar Isus zice: „Iată, Eu stau la uşă şi bat; dacă aude cineva glasul Meu şi deschide uşa, voi intra la el, voi cina cu el şi el cu Mine.“ „Eu sunt Pâinea vieţii. Cine vine la Mine, nu va flămânzi niciodată, [19] şi cine crede în Mine nu va înseta niciodată“ (Apoc. 3,20; Ioan 6,35).

După cum avem nevoie de hrană, pentru susţinerea puterii noastre corporale, tot aşa avem nevoie de Hristos, pâinea din ceruri, pentru a ne susţine viaţa spirituală şi a ne da putere să facem faptele lui Dumnezeu. După cum corpul primeşte continuu mâncarea care susţine viaţa şi vigoarea, tot aşa şi sufletul trebuie să comunice continuu cu Hristos, supunându-se Lui şi depinzând în totul de El.

După cum călătorul obosit caută izvorul în pustie şi, când îl găseşte, îşi potoleşte setea arzătoare, tot aşa şi creştinul, când însetează după apa curată a vieţii, o va căpăta de la Hristos, care este izvorul de apă vie.

Când recunoaştem desăvârşirea caracterului Mântuitorului nostru, vom dori să fim cu totul schimbaţi şi reînnoiţi după chipul curăţiei Sale. Cu cât Îl cunoaştem mai mult pe Dumnezeu, cu atât mai înalt va fi idealul nostru în ce priveşte caracterul şi cu atât mai serioasă dorinţa noastră de a ne asemăna cu El. Când sufletul se prinde de Dumnezeu, un element divin se uneşte cu cel omenesc, şi inima doritoare poate să zică: „Da, suflete, încrede-te în Dumnezeu, căci de la Dumnezeu îmi vine nădejdea“ (Ps.62,5).

Dacă ai un simţământ de lipsă în sufletul tău, dacă flămânzeşti şi însetezi după neprihănire, aceasta este o dovadă că Hristos a lucrat asupra inimii tale, ca să poată fi căutat spre a face pentru tine, prin darul Duhului Sfânt, ceea ce tu singur nu eşti în stare să faci. Nu trebuie să căutăm a ne potoli setea la nişte pârâiaşe, pentru că marele izvor este chiar deasupra noastră şi din apele lui îmbelşugate putem să bem după voie, numai dacă ne ridicăm puţin mai sus pe calea credinţei. [20]

Cuvintele lui Dumnezeu sunt izvoarele vieţii. Dacă veţi căuta aceste izvoare de apă vie, veţi fi aduşi, prin Duhul Sfânt, în comuniune cu Hristos. Adevăruri foarte cunoscute vor fi înfăţişate într-o lumină nouă; texte din Scriptură vă vor izbi privirile cu un nou înţeles, ca un fulger de lumină; veţi vedea legătura altor adevăruri ale lucrării de mântuire şi atunci veţi şti că Hristos vă conduce; un Învăţător divin este alături de voi.

Isus zicea: „Apa pe care i-o voi da Eu se va preface în el într-un izvor de apă, care va ţâşni în viaţa veşnică“ (Ioan 4,14). Când Duhul Sfânt vă descoperă adevărul, veţi strânge drept comoară cele mai preţioase experienţe şi veţi avea dorinţa de a vorbi şi altora despre lucrurile aducătoare de mângâiere, care v-au fost descoperite. Când veţi veni în legătură cu ei, le veţi împărtăşi idei noi cu privire la caracterul sau lucrarea lui Hristos. Veţi avea o nouă descoperire despre iubirea Sa milostivitoare, spre a o împărtăşi şi acelora care-L iubesc şi care nu-L iubesc.

„Daţi şi vi se va da“ (Luca 6,38), deoarece Cuvântul lui Dumnezeu este „o fântână din grădini, un izvor de ape vii, ce curge din Liban“ (Cânt. Cânt. 4,15). Inima care a gustat o dată iubirea lui Hristos doreşte fără încetare un torent şi mai adânc şi, dacă veţi da, veţi primi într-o măsură mai bogată şi mai abundentă. Orice descoperire a lui Dumnezeu pentru suflet măreşte puterea de a cunoaşte şi de a iubi. Strigătul neîntrerupt al inimii este: „Mai mult despre Tine“ şi totdeauna răspunsul Scripturii este: „Cu mult mai mult“ (Rom. 5,9-10), pentru că lui Dumnezeu Îi place să facă „nespus mai mult decât cerem sau gândim noi“ (Efes.3,20). [21]

Lui Isus, care S-a golit pe Sine pentru mântuirea omenirii pierdute, I S-a dat Duhul Sfânt fără măsură. Tot astfel el va fi dat oricărui urmaş al lui Hristos atunci când toată inima este predată pentru ca Isus să locuiască în ea. Însuşi Domnul nostru a dat porunca: „Fiţi plini de Duh“ (Efes.5,18) şi această poruncă este şi o făgăduinţă că ea va fi împlinită. Tatăl a avut buna plăcere ca în Hristos „să locuiască toată plinătatea“ şi „în El aveţi totul deplin“ (Col. 1,19; 2,10).

Dumnezeu a revărsat iubirea Sa fără măsură, ca şi picăturile de ploaie care răcoresc pământul. El zice: „Să picure cerurile de sus şi să ploaie norii neprihănirea! Să se deschidă pământul, să dea din el mântuirea şi să iasă totdeauna din el izbăvirea“. „Cei nenorociţi şi cei lipsiţi caută apă şi nu este; li se usucă limba de sete. Eu, Domnul, îi voi asculta; Eu, Dumnezeul lui Israel, nu-i voi părăsi. Voi face să izvorască râuri pe dealuri şi izvoare în mijlocul văilor; voi preface pustia în iaz şi pământul uscat în şuvoaie de apă“ (Is. 45,8; 41,17-18).

„Şi noi toţi am primit din plinătatea Lui şi har după har“ (Ioan 1,16).

„Ferice de cei milostivi, căci ei vor avea parte de milă.“ Matei 5,7

Inima omului este rece din fire, întunecată şi lipsită de iubire. Ori de câte ori cineva dă pe faţă un spirit de milă şi iertare, nu face aceasta de la sine, ci prin influenţa Duhului lui Dumnezeu, care planează asupra inimii sale. „Noi Îl iubim, pentru că El ne-a iubit mai întâi“ (1 Ioan 4,19). [22]

Dumnezeu este izvorul oricărei îndurări. Numele Lui este „îndurător şi milostiv“ (Ex. 34,6). El nu Se poartă faţă de noi după cum merităm. Nici nu întreabă dacă suntem vrednici de iubirea Lui, ci revarsă asupra noastră bogăţiile iubirii Sale, pentru ca să ne facă vrednici. El nu este răzbunător. Nu caută să pedepsească, ci să răscumpere. Însăşi asprimea pe care El o manifestă prin providenţa Sa este manifestată pentru mântuirea celui abătut. El doreşte din toată inima să uşureze vaiurile oamenilor şi să pună balsamul Său pe rănile lor. Este adevărat că Dumnezeu „nu socoteşte pe cel vinovat drept nevinovat“ (Ex.34,7), dar îi va îndepărta vinovăţia.

Cei milostivi sunt „părtaşi de fire dumnezeiască“ şi prin ei se exprimă iubirea plină de compătimire a lui Dumnezeu. Toţi aceia ale căror inimi sunt unite cu inima Iubirii Nemărginite vor căuta să îndrepte şi nu să osândească. Hristos, locuind în suflet, este un izvor care nu seacă niciodată. Oriunde locuieşte El, va fi belşug de binefacere. La strigătul celor rătăciţi, la strigătul victimelor naufragiate din cauza lipsei şi păcatului, creştinul nu întreabă: Merită ei oare? ci: Cum pot să le vin în ajutor? În cei mai înrăiţi, în cei mai decăzuţi, el vede suflete pentru care Hristos a murit, ca să le mântuiască şi pentru care Isus le-a încredinţat copiilor Săi slujba împăcării.

Milostivi sunt aceia care dau dovadă de împreună simţire cu cei sărmani, suferinzi şi apăsaţi. Iov spune: [23] „Căci scăpam pe săracul care cerea ajutor şi pe orfanul lipsit de sprijin. Binecuvântarea nenorocitului venea peste mine, umpleam de bucurie inima văduvei. Mă îmbrăcam cu dreptate şi-i slujeam de îmbrăcăminte; neprihănirea îmi era manta şi turban. Orbului îi eram ochi şi şchiopului picior. Celor nenorociţi le eram tată şi cercetam pricina celui necunoscut“ (Iov. 29,12-16).

Există mulţi oameni pentru care viaţa este o luptă plină de chin. Aceştia îşi dau seama de lipsurile lor şi sunt nenorociţi şi neîncrezători; ei îşi închipuie că n-au nici un motiv să fie recunoscători. Cuvinte amabile, priviri pline de iubire, cuvinte de preţuire ar fi pentru mulţi dintre aceşti luptători singuratici ca un pahar de apă rece pentru un suflet însetat. Un cuvânt de simpatie, o faptă de amabilitate ar ridica poverile care apasă greu pe umerii istoviţi. Şi fiecare cuvânt sau faptă de amabilitate dezinteresată este o expresie a iubirii lui Hristos pentru omenirea pierdută.

Cel milostiv „va căpăta îndurare“, „sufletul binefăcător va fi săturat şi cel ce udă pe alţii va fi udat şi el“ (Prov. 11,25). Omul milos are parte de pace dulce, iar cel ce slujeşte cu dezinteres binele altora, va avea o mulţumire binecuvântată în viaţă. Duhul Sfânt, care rămâne în suflet şi este învederat în viaţă, va îndulci inimile aspre şi va da naştere la simpatie şi duioşie. Veţi secera ceea ce aţi semănat. „Ferice de cel ce îngrijeşte de cel sărac... Domnul îl păzeşte şi-l ţine în viaţă. El este fericit pe pământ şi nu-l laşi la bunul plac al vrăjmaşilor lui. Domnul îl sprijineşte când este pe patul de suferinţă; îi uşurează durerile în toate bolile lui“ (Ps.41,1-3). [24]

Cel ce îşi predă viaţa lui Dumnezeu, în servire pentru copiii Săi, este legat de Acela care are toate resursele universului, la porunca Sa. Viaţa sa este legată de viaţa lui Dumnezeu prin lanţul de aur al făgăduinţelor neschimbătoare. Domnul nu-l va lăsa în ceasul suferinţei şi al strâmtorării. „Şi Dumnezeul meu are să îngrijească de toate trebuinţele voastre, după bogăţia Sa, în slavă, în Isus Hristos“ (Filip. 4,19). Şi, în ceasul strâmtorării finale, cel milostiv va afla scăparea în harul Mântuitorului plin de îndurare şi va fi primit în locaşurile veşnice.

„Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu.“ Matei 5,8.

Iudeii erau aşa de grijulii în ce priveşte curăţia ceremonială, încât orânduirile lor erau extrem de împovărătoare. Mintea lor era ocupată cu ă şi restricţii şi, de teama de a nu se mânji pe dinafară, nu observau murdăria pe care egoismul şi răutatea le-o lăsau în suflet.

Isus nu pomeneşte despre această curăţie ceremonială ca fiind una dintre condiţiile de a intra în Împărăţia Sa, ci scoate în evidenţă nevoia de curăţie a inimii. Înţelepciunea care vine de sus este „mai întâi curată“ (Iacov 3,17). În cetatea lui Dumnezeu, nu va intra nimic care este mânjit. Toţi aceia care vor locui acolo trebuie să ajungă să aibă aici o inimă curată. În acela care învaţă de la Domnul Isus se va arăta un dezgust [25] crescând pentru o purtare neîngrijită, pentru cuvinte necuviincioase şi pentru cugete murdare. Când Hristos locuieşte în inimă, va fi curăţie şi nobleţe atât în cugete, cât şi în fapte.

Însă cuvintele lui Isus, „Ferice de cei cu inima curată“, au un înţeles mai adânc, referindu-se nu numai la curăţie în sensul în care o înţelege lumea, adică de a fi neatins de senzualitate sau poftă, ci şi la faptul că trebuie să aibă un suflet curat; să fie neatins de mândrie şi egoism; umil, dezinteresat şi la fel ca un copil.

Numai cei care se aseamănă se pot preţui unii pe alţii. Dacă nu primiţi în însăşi viaţa voastră principiul iubirii pline de sacrificiu de sine, care este principiul caracterului Său, nu Îl puteţi cunoaşte pe Dumnezeu. Inima care este amăgită de Satana Îl socoteşte pe Dumnezeu o fiinţă tiranică, neînduplecată; însuşirile egoiste ale firii omeneşti, chiar ale lui Satana, sunt atribuite Creatorului plin de iubire. „şi-ai închipuit“, zice El, „că Eu sunt ca tine“ (Ps. 50,21). Purtarea Sa cu oamenii este răstălmăcită ca fiind expresia unei naturi arbitrare, răzbunătoare. Tot aşa şi Biblia, tezaurul bogăţiilor harului Său. Slava adevărurilor ei, care sunt tot aşa de înalte ca şi cerul şi cuprind veşnicia, nu este înţeleasă. Pentru cea mai mare parte a omenirii, Hristos Însuşi este „ca un lăstar care iese dintr-un pământ uscat“ şi nu văd în El „nici o frumuseţe“ care „să atragă privirile“ (Isaia 53,2). Când Isus era printre oameni, ca descoperire a lui Dumnezeu în fire omenească, fariseii şi cărturarii I-au spus în faţă: „Eşti Samaritean şi că ai drac“ (Ioan 8,48). Până şi ucenicii erau aşa de orbiţi de egoismul inimilor lor, încât nu puteau să-L înţeleagă pe Acela care venise să le arate iubirea Tatălui. Acesta este motivul pentru care Isus umbla în singurătate, neînţeles de oameni. Numai în ceruri era El înţeles pe deplin. [26]

Când va veni Hristos în slava Sa, nelegiuiţii nu vor putea să-L privească. Lumina prezenţei Sale, care este viaţă pentru cei care Îl iubesc, este moarte pentru cei nelegiuiţi. Aşteptarea venirii Sale este pentru ei „o aşteptare înfricoşată a judecăţii şi văpaia unui foc“ (Evrei 10,27). Când se va arăta El, ei se vor ruga să fie ascunşi de la faţa Aceluia care a venit să-i răscumpere.

Dar pentru inimile care au ajuns să fie curăţite prin prezenţa Duhului Sfânt, lucrurile stau cu totul altfel. Aceştia pot să-L cunoască pe Dumnezeu. Moise a fost ascuns în crăpătura stâncii când i s-a descoperit slava lui Dumnezeu; tot aşa, numai când suntem ascunşi în Hristos putem să vedem iubirea lui Dumnezeu.

„Cine iubeşte curăţia inimii şi are bunăvoinţa pe buze este prieten cu împăratul“ (Prov. 22,11). Prin credinţă, noi Îl vedem aici şi acum. În experienţa vieţii noastre de toate zilele, putem să vedem bunătatea şi milostivirea Sa în manifestarea purtării Sale de grijă. Îl recunoaştem în caracterul Fiului Său. Spiritul Sfânt ia adevărul cu privire la Dumnezeu şi la Acela pe care L-a trimis El şi îl dezvăluie priceperii şi inimii. Cei curaţi cu inima Îl văd pe Dumnezeu într-o nouă şi duioasă legătură, ca Răscumpărător al lor; şi, când văd curăţia şi frumuseţea caracterului Său, doresc să reflecte chipul Său. Ei Îl văd ca Tată, care doreşte din toată inima să cuprindă în braţele Sale un fiu care se întoarce, şi inima lor este plină de o bucurie negrăită şi de slavă.

Cei curaţi cu inima Îl văd pe Dumnezeu în lucrările mâinilor Sale, în lucrurile frumoase care se află în universul acesta. [27]

În Cuvântul Său, ei citesc în rânduri clare descoperirea îndurării Sale, bunătatea Sa şi harul Său. Adevărurile care sunt ascunse de cei înţelepţi şi pricepuţi sunt descoperite copiilor. Frumuseţea şi valoarea adevărurilor, care sunt ascunse de cei înţelepţi în felul lumii, sunt desfăşurate fără încetare înaintea acelora care au o dorinţă încrezătoare, copilărească, de a cunoaşte şi de a face voia lui Dumnezeu. Noi înţelegem adevărul atunci când noi înşine ajungem părtaşi de fire dumnezeiască.

Cei curaţi cu inima trăiesc ca şi cum s-ar afla chiar în prezenţa lui Dumnezeu, în timpul, pe care El li-l îngăduie în lumea aceasta şi Îl vor vedea faţă în faţă în viaţa viitoare, nemuritoare, aşa cum Îl vedea şi Adam când umbla şi vorbea cu Dumnezeu în Eden. „Acum vedem ca într-o oglindă, în chip întunecos; dar atunci vom vedea faţă în faţă“ (1 Cor. 13,12).

„Ferice de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemaţi fii ai lui Dumnezeu.“ Matei 5,9.

Hristos este „Prinţul păcii“ (Isaia 9,6), iar misiunea Lui este de a restabili pacea pe pământ şi în ceruri, pacea pe care păcatul a nimicit-o. „Deci, fiindcă suntem socotiţi neprihăniţi prin credinţă, avem pace cu Dumnezeu, prin Domnul nostru Isus Hristos“ (Rom. 5,1). Oricine consimte să renunţe la păcat şi îşi deschide inima în faţa iubirii lui Hristos, se face părtaş al acestei păci cereşti.

Nici nu există o altă pace în afară de aceasta. Harul lui Hristos primit în inimă supune vrăjmăşia; el potoleşte lupta şi umple sufletul cu iubire. [28]

Acela care este în pace cu Dumnezeu şi cu semenii Săi nu poate să fie nenorocit. Invidia nu se va afla în inima sa; bănuielile rele nu-şi vor găsi loc acolo; ura nu poate să existe. Inima care este în armonie cu Dumnezeu este părtaşă la pacea cerească şi va împrăştia influenţa ei binecuvântată în jur. Spiritul păcii se va odihni ca şi roua pe inimile obosite şi tulburate de luptă lumească.

Urmaşii lui Hristos sunt trimişi în lume cu solia păcii. Acela care, prin influenţa liniştită şi neştiută a unei vieţi sfinte, va descoperi iubirea lui Hristos, acela care, prin cuvânt şi faptă, îl va conduce pe altul să renunţe la păcat şi să-şi predea inima lui Dumnezeu este un făcător de pace, un împăciuitor.

„Ferice de cei împăciuitori, pentru că ei vor fi chemaţi fii ai lui Dumnezeu“. Spiritul păcii este dovada legăturii lor cu cerul. Atmosfera plăcută a lui Hristos îi înconjoară. Parfumul vieţii, al frumuseţii caracterului, descoperă lumii faptul că ei sunt copii ai lui Dumnezeu. Văzându-i, oamenii recunosc că ei au fost cu Isus. „Oricine iubeşte este născut din Dumnezeu“. „Dacă n-are cineva Duhul lui Hristos, nu este al Lui“, dar „toţi cei care sunt călăuziţi de Duhul lui Dumnezeu sunt fii ai lui Dumnezeu“ (1 Ioan 4,7; Rom. 8,9-14).

„Rămăşiţa lui Iacov va fi în mijlocul multor popoare, ca o rouă care vine de la Domnul, ca ploaia măruntă pe iarbă, care nu se bizuie pe nimeni şi nu atârnă de copiii oamenilor“ (Mica 5,7). [29] „Ferice de cei prigoniţi din pricina neprihănirii, căci a lor este Împărăţia cerurilor.“ Matei 5,10.

Isus nu prezintă urmaşilor Săi speranţa de a ajunge la slavă şi bogăţii pământeşti şi de a avea parte de o viaţă ferită de încercări, ci El le prezintă privilegiul de a umbla împreună cu Învăţătorul lor pe calea tăgăduirii de sine şi a ocării, din pricină că lumea nu-i cunoaşte.

El, care a venit să răscumpere omenirea pierdută, a fost primit cu împotrivire de către forţele unite ale vrăjmaşilor lui Dumnezeu şi ai omului. Uniţi într-o confederaţie fără milă, oamenii răi şi îngerii răi s-au ridicat împotriva Prinţului păcii. Cu toate că fiecare cuvânt şi faptă a Sa respira numai milă dumnezeiască, faptul că nu se potrivea cu lumea dădea naştere la cea mai dârză împotrivire. Din cauză că nu voia să dea nici o îngăduinţă pasiunilor rele ale firii noastre, El a trezit cea mai aprigă împotrivire şi vrăjmăşie. Tot aşa se întâmplă cu toţi cei care trăiesc cu evlavie în Hristos Isus. Între neprihănire şi păcat, iubire şi minciună, este o luptă ce nu poate fi oprită.

Când cineva prezintă iubirea lui Hristos şi frumuseţea sfinţeniei, îi dă la iveală pe supuşii împărăţiei lui Satana, iar prinţul răutăţii se simte provocat să se împotrivească. Prigoana şi ocara îi aşteaptă pe toţi aceia care sunt pătrunşi de spiritul lui Hristos. Caracterul prigoanei se schimbă tot timpul; dar principiul, spiritul care stă la temelia ei, este acelaşi care i-a ucis întotdeauna pe cei aleşi ai Domnului, încă din zilele lui Abel. [30]

Când oamenii caută să fie în armonie cu Dumnezeu, vor vedea că ruşinea crucii n-a încetat. Domniile, puterile şi spiritele rele din locurile cereşti se ridică la luptă împotriva tuturor acelora care dau ascultare legii cerului. De aceea, departe de a le produce mâhnire, prigoana trebuie să aducă bucurie ucenicilor lui Hristos, pentru că aceasta este o dovadă că ei merg pe urmele Maestrului lor.

Este adevărat că Domnul n-a făgăduit poporului Său scutire de încercări şi greutăţi, dar El a făgăduit ceva ce e cu mult mai de preţ. El a zis: „Şi puterea ta să ţină cât zilele tale“. „Harul Meu îţi este de ajuns; căci puterea Mea în slăbiciune este făcută desăvârşită.“ (Deut.33,25; 2 Cor.12,9). Dacă sunteţi chemaţi să treceţi prin cuptorul de foc din pricina Numelui Său, Isus va fi alături de voi, aşa cum a fost şi cu cei trei credincioşi din Babilon. Aceia care Îl iubesc pe Răscumpărătorul lor se vor bucura de fiecare ocazie de a lua parte împreună cu El la umilire şi ocară. Iubirea pe care o au faţă de Domnul lor face ca suferinţa pentru Numele Lui să fie dulce.

În toate veacurile, Satana i-a prigonit pe cei ai lui Dumnezeu. El i-a chinuit şi i-a dus la moarte, dar în moarte ei au ajuns biruitori. Prin credinţa lor statornică, ei au descoperit pe Cineva mult mai puternic decât Satana. Satana putea să chinu-iască şi să ucidă trupul, dar nu se putea atinge de viaţa care era ascunsă cu Hristos în Dumnezeu. El putea să-i arunce în închisori, dar nu putea să încătuşeze spiritul. Ei puteau să privească dincolo de ceaţă şi să vadă slava, zicând: „Eu socotesc că suferinţele din vremea de acum nu sunt vrednice să fie puse alături cu slava viitoare, care are să fie descoperită faţă de noi“. „Căci întristările noastre uşoare de-o clipă lucrează pentru noi tot mai mult o greutate veşnică de slavă“. (Rom. 8,18: 2 Cor. 4,17). [31]

Prin încercări şi persecuţie, slava — caracterul — lui Dumnezeu este descoperită în cei aleşi ai Săi. Biserica lui Dumnezeu, urâtă şi persecutată de lume, este educată şi disciplinată în şcoala lui Hristos. Pe pământ, ei umblă pe calea cea strâmtă şi sunt curăţiţi în cuptorul suferinţei. Ei Îl urmează pe Hristos prin lupte dârze, dau dovadă de tăgăduire de sine şi suferă amarnice dezamăgiri, dar experienţa lor chinuitoare îi învaţă că vina şi nenorocirile sunt aduse de păcat şi privesc la el cu groază. Fiind părtaşi la suferinţele lui Hristos, ei sunt sortiţi să fie şi părtaşi ai slavei Sale. În viziune sfântă, profetul a văzut triumful poporului lui Dumnezeu. El zice: „Şi am văzut ca o mare de sticlă amestecată cu foc; şi pe marea de sticlă, cu alăutele lui Dumnezeu în mână, stăteau biruitorii fiarei“ Ei cântau cântarea lui Moise, robul lui Dumnezeu, şi cântarea Mielului şi ziceau: „Mari şi minunate sunt lucrările tale, Doamne, Dumnezeule, Atotputernice! Drepte şi adevărate sunt căile Tale, Împărate al Neamurilor“. „Aceştia vin din necazul cel mare; ei şi-au spălat hainele şi le-au albit în sângele Mielului. Pentru aceasta stau ei înaintea scaunului de domnie al lui Dumnezeu şi-I slujesc zi şi noapte în templul Lui. Cel ce şade pe scaunul de domnie Îşi va întinde peste ei cortul Lui“ (Apoc. 15,2-3; 7,14-15).

„Ferice va fi de voi când oamenii vă vor ocărî.“ Matei 5,11.

Încă de la căderea sa, Satana a lucrat prin mijloace de amăgire. După cum L-a prezentat în chip fals pe Dumnezeu, tot aşa, prin agenţii săi, îi înfăţişează fals pe copiii lui Dumnezeu. [32]

Mântuitorul zice: „Ocările celor ce Te ocărăsc pe Tine, cad asupra Mea“ (Ps.69,9). În acelaşi fel, ele cad asupra ucenicilor Săi.

N-a existat niciodată un om care să fi umblat printre oameni şi să fi fost ocărât cu mai mare cruzime ca Fiul omului. El a fost luat în râs şi batjocorit din cauza ascultării Sale neclintite de principiile sfintei Legi a lui Dumnezeu. Ei L-au urât fără temei. Cu toate acestea, El a stat liniştit în faţa vrăjmaşilor Săi, declarând că ocara este o parte din moştenirea creştinului, sfătuindu-i pe urmaşii Săi cum să ţină piept săgeţilor răutăţii şi îndemnându-i să nu slăbească atunci când sunt prigoniţi.

Chiar dacă batjocura ar putea ponegri bunul nume, ea nu poate să păteze caracterul. Acesta este în mâna lui Dumnezeu. Atâta timp cât nu consimţim să păcătuim, nici o putere — nici omenească, nici diavolească — nu este în stare să aducă o pată asupra sufletului. Un om a cărui inimă îşi pune încrederea în Dumnezeu rămâne acelaşi în ceasul celor mai dureroase încercări şi celor mai descurajatoare împrejurări, ca şi atunci când toate îi merg bine, când lumina şi bunăvoinţa lui Dumnezeu par a fi asupra lui. Cuvintele sale, motivele sale, faptele sale pot fi răstălmăcite şi falsificate, dar el nu ia seama la lucrul acesta, pentru că are altceva mai bun de făcut. Ca şi Moise, el rabdă „ca şi cum ar fi văzut pe Cel ce este nevăzut“ (Evr.11,27), privind nu „la lucrurile care se văd, ci la cele ce nu se văd“ (2 Cor. 4,18).

Hristos cunoaşte de aproape tot ceea ce este rău înţeles şi răstălmăcit de oameni. Copiii Săi pot să-şi îngăduie să aştepte cu răbdare şi încredere liniştită, oricât de defăimaţi sau de dispreţuiţi ar fi, pentru că nu este nimic ascuns, care să nu fie descoperit, iar aceia care-L onorează pe Dumnezeu vor fi onoraţi de El înaintea oamenilor şi a îngerilor. [33]

„Ferice va fi de voi când oamenii vă vor ocărî, vă vor prigoni“, zicea Isus. „Bucuraţi-vă şi veseliţi-vă“. Apoi, El a îndreptat atenţia ascultătorilor Săi către profeţii care au vorbit în Numele Domnului, „ca pildă de suferinţă şi răbdare“ (Iacov 5,10). Abel, cel dintâi creştin dintre fiii lui Adam, a murit ca martir. Enoh a umblat cu Dumnezeu şi lumea nu l-a cunoscut. Noe a fost luat în bătaie de joc, ca fanatic şi alarmist. „Alţii au suferit batjocuri, bătăi, lanţuri şi închisoare“. „Unii, ca să dobândească o înviere mai bună, n-au vrut să primească izbăvirea care li se dădea şi au fost chinuiţi“ (Evrei 11,35-36).

În toate timpurile, solii aleşi ai lui Dumnezeu au fost batjocoriţi şi persecutaţi; totuşi, prin suferinţa lor, cunoaşterea de Dumnezeu a fost răspândită pretutindeni. Fiecare urmaş al lui Hristos trebuia să ia loc în linia de luptă şi să ducă mai departe aceeaşi lucrare, ştiind că duşmanii ei nu pot să facă nimic împotriva adevărului. Dumnezeu vrea să spună prin aceasta că adevărul va ieşi la iveală şi va ajunge subiect de cercetare şi discuţie chiar prin ocara aruncată asupra lui. Mintea oamenilor trebuie să fie pusă în mişcare. Orice luptă, orice ocară, orice efort de a restrânge libertatea de conştiinţă constituie mijlocul lui Dumnezeu de a trezi spiritele, care altfel ar putea adormi.

Cât de adesea s-a văzut aceasta în viaţa solilor lui Dumnezeu! Când Ştefan, nobil şi iscusit în vorbire, a fost omorât cu pietre din porunca Sinedriului, n-a fost nici o pierdere pentru cauza Evangheliei. Lumina din ceruri, care strălucea pe faţa sa, şi mila dumnezeiască, dovedită în ultimele sale cuvinte de rugă, au fost ca o săgeată ascuţită a convingerii pentru Saul, fanaticul membru al Sinedriului, [34] care stătea alături. Mai târziu, prigonitorul fariseu, a devenit un vas ales să poarte Numele lui Hristos înaintea Neamurilor, înaintea împăraţilor şi înaintea fiilor lui Israel. La multă vreme după aceea, bătrânul Pavel a scris din închisoarea din Roma: „Unii, este adevărat, propovăduiesc pe Hristos din pizmă şi din duh de ceartă... nu cu gândul curat, ci ca să mai adauge un necaz la lanţurile mele. Ce ne pasă? Oricum: fie de ochii lumii, fie din toată inima, Hristos este propovăduit“ (Filip. 1,15-18). Prin întemniţarea lui Pavel, Evanghelia a fost vestită în lung şi-n lat, şi suflete au fost câştigate pentru Hristos chiar în palatul cezarilor. Prin eforturile Satanei de a o nimici, „sămânţa care nu putrezeşte“ a Cuvântului „care este viu şi care rămâne în veac“ (1 Petru 1,23) este semănată în inimile oamenilor; prin defăimarea şi prigonirea copiilor Săi, Numele lui Hristos este mărit şi suflete sunt mântuite.

„Mare este răsplata în ceruri“ a acelora care sunt martori pentru Hristos, prin prigoane şi ocări. În timp ce oamenii caută bunurile pământeşti, Isus le îndreaptă atenţia spre răsplata cerească. Dar El nu pune toată răsplata aceasta asupra vieţii viitoare; ea începe aici. Domnul I S-a arătat lui Avraam în vremea de demult şi i-a zis: „Eu sunt scutul tău şi răsplata ta cea foarte mare“ (Gen. 15,1). Aceasta este răsplata tuturor acelora care Îl urmează pe Isus Hristos. Să ajungi în armonie cu Iehova Emanuel — Acela „în care sunt ascunse toate comorile înţelepciunii şi ale ştiinţei“, „în El locuieşte... toată plinătatea dumnezeirii“ (Col. 2,3), să-L cunoşti, să-L ai în inima ta, atunci când ea se deschide tot mai mult, ca să primească însuşirile Sale, să cunoască iubirea şi puterea Sa, să aibă bogăţiile de nepătruns ale lui [35] Hristos, să înţeleagă tot mai mult „care este lărgimea, adâncimea şi înălţimea şi să cunoaşteţi dragostea lui Hristos, care întrece orice cunoştinţă, ca să ajungeţi plini de toată plinătatea dumnezeirii“ (Efes. 3,18-19), — „Aceasta este moştenirea robilor Domnului, aşa este mântuirea care vine de la Mine, zice Domnul“ (Isaia 54,17).

Aceasta era bucuria care umplea inima lui Pavel şi a lui Sila, când se rugau şi Îi aduceau laudă lui Dumnezeu la miezul nopţii, în închisoarea din Filipi. Hristos era alături de ei şi lumina feţei Sale făcea să se împrăştie întunericul, umplând locul cu slava curţilor cereşti. Din Roma, Pavel scria, fără să se îngrijească de lanţurile sale, când vedea cum înaintează lucrarea Evangheliei: „Eu mă bucur de lucrul acesta şi mă voi bucura“ (Filip. 1,18). Însăşi cuvintele lui Hristos de pe Munte răsună iarăşi în solia lui Pavel către comunitatea din Filipi, în mijlocul persecuţiilor: „Bucuraţi-vă totdeauna în Domnul! Iarăşi zic: Bucuraţi-vă!“ (Filip. 4,4).

„Voi sunteţi sarea pământului.“ Matei 5,13.

Sarea este preţuită pentru însuşirile ei de a conserva. Când Dumnezeu îi numeşte pe copiii Săi sare, El vrea să-i înveţe că scopul pentru care a făcut din ei supuşi ai harului Său este ca ei să ajungă mijloace pentru mântuirea altora. Scopul lui Dumnezeu, când a ales un popor în faţa întregii lumi, a fost nu numai ca să-i poată adopta ca fii şi fiice, ci pentru ca, prin ei, lumea să poată primi „harul care aduce mântuire“ (Tit 2,11). Când Domnul l-a ales pe [36] Avraam, a făcut aceasta nu numai pentru ca el să fie un prieten ales al Său, ci ca să fie şi un mijlocitor al privilegiilor deosebite, pe care Domnul dorea să le reverse asupra naţiunilor. Isus, în acea ultimă rugăciune împreună cu ucenicii Săi, înainte de răstignirea Sa, zicea: „Şi Eu Însumi Mă sfinţesc pentru ei, ca şi ei să fie sfinţiţi prin adevăr“ (Ioan 17,19). Tot aşa şi creştinii, care sunt curăţiţi prin adevăr, vor avea calităţile mântuitoare, care vor feri lumea de o totală decădere morală.

Sarea trebuie să fie amestecată cu substanţa căreia i se adaugă; ea trebuie să pătrundă şi să străbată, pentru ca să conserve. Tot aşa, prin legături personale şi tovărăşie, se întâmplă ca oamenii să fie atinşi de puterea mântuitoare a Evangheliei. Ei nu sunt mântuiţi cu grămada, ci fiecare în parte. Influenţa personală este o putere. Noi trebuie să ne apropiem mai mult de aceia cărora vrem să le ajutăm.

Gustul sării reprezintă puterea de viaţă a creştinului, iubirea lui Isus în inimă, neprihănirea lui Hristos, care străbate viaţa. Iubirea lui Hristos este molipsitoare şi impunătoare. Dacă locuieşte în noi, ea se va revărsa şi asupra altora. Noi ne vom apropia de ei, până ce inimile lor vor fi încălzite de interesul şi iubirea noastră, lipsite de orice egoism. Credincioşii sinceri împrăştie în jurul lor energie plină de viaţă, care pătrunde şi dă puteri morale sufletelor pentru care ei lucrează. Nu puterea omului, ci puterea Spiritului Sfânt e ceea ce săvârşeşte lucrarea transformatoare.

Isus a adăugat solemna avertizare: „Dacă sarea îşi pierde gustul, prin ce îşi va căpăta iarăşi puterea de a săra? Atunci nu mai este bună la nimic, decât să fie lepădată afară şi călcată în picioare de oameni“ (Matei 5,13).

În timp ce asculta cuvintele lui Hristos, norodul [37] putea să vadă sarea albă, lucind pe cărările unde fusese aruncată, din cauză că îşi pierduse puterea de a săra şi, prin urmare, ajunsese nefolositoare. Ea înfăţişa foarte bine starea fariseilor şi efectul religiei lor asupra societăţii. Ea reprezintă viaţa fiecărui suflet de la care s-a depărtat puterea harului lui Dumnezeu şi care a devenit rece şi lipsit de Hristos. Oare cum ar fi mărturisirea sa? Unul ca acesta este privit de oameni şi de îngeri ca fără gust şi neplăcut. Unora ca aceştia Domnul Isus le spune: „O, dacă ai fi rece sau în clocot! Dar, fiindcă eşti căldicel, nici rece, nici în clocot, am să te vărs din gura Mea“ (Apoc. 3,15-16).

Fără o credinţă vie în Domnul Hristos, ca Mântuitor personal, este cu neputinţă să facem ca influenţa noastră să fie simţită într-o lume plină de îndoială. Noi nu putem să dăm altora ceea ce noi înşine nu avem. Numai în măsura devoţiunii şi consacrării noastre faţă de Hristos putem să exercităm o influenţă pentru binecuvântarea şi înălţarea omenirii. Dacă nu există nici un serviciu real, nici o iubire sinceră, nici o experienţă trainică, în viaţă nu va exista nici o putere care să ajute, nici o legătură cu cerul, nici o plăcere pentru Hristos. Dacă Spiritul Sfânt nu ne poate folosi ca factori, prin care să vestească lumii adevărul aşa cum este în Isus, noi suntem ca şi sarea care şi-a pierdut gustul şi este cu totul fără valoare. Prin faptul că ne lipseşte harul lui Hristos, noi spunem lumii că adevărul în care avem pretenţia de a crede, n-are nici o putere sfinţitoare şi astfel, până acolo unde merge influenţa noastră, facem Cuvântul lui Dumnezeu fără nici o putere. „Chiar dacă aş vorbi în limbi omeneşti şi îngereşti şi n-aş avea dragoste, sunt o aramă sunătoare sau un chimval zăngănitor. Şi chiar dacă aş avea darul prorociei [38] şi aş cunoaşte toate tainele şi toată ştiinţa, chiar dacă aş avea toată credinţa, aşa încât să mut şi munţii, şi n-aş avea dragoste, nu-mi foloseşte la nimic. Şi chiar dacă mi-aş împărţi toată averea pentru hrana săracilor, chiar dacă mi-aş da trupul să fie ars, şi n-aş avea dragoste, nu-mi foloseşte la nimic“ (1 Cor. 13,1-3).

Atunci când iubirea ne umple inima, ea se va revărsa asupra altora, nu din pricina avantajelor primite de la ei, ci pentru că iubirea este o putere lucrătoare. Iubirea schimbă caracterul, stăpâneşte pornirile, supune vrăjmăşia şi înnobilează sentimentele. Iubirea aceasta este tot aşa de întinsă ca şi universul şi este în armonie cu aceea a îngerilor slujitori. Nutrită în inimă, ea îndulceşte întreaga viaţă şi revarsă binecuvântarea ei asupra tuturor celor din jur. Aceasta şi numai aceasta poate să facă din noi sarea pământului.

„Voi sunteţi lumina lumii.“ Matei 5,14

Când Isus învăţa norodul, făcea ca învăţăturile Sale să fie pline de interes şi atrăgea atenţia ascultătorilor prin ilustraţii obişnuite, luate din scenele naturii din jurul lor. Norodul se adunase încă de cu zori. Soarele maiestuos, urcând tot mai sus pe cerul albastru, alunga umbrele care se mai ascundeau prin văi şi prin defileele înguste ale munţilor. Slava cerului oriental nu pălise încă. Lumina soarelui inunda pământul cu splendoarea ei, faţa liniştită a lacului reflecta lumina de aur şi oglindea norii trandafirii ai dimineţii. Fiecare mugur, fiecare floare şi mlădiţă [39] înfrunzită scânteiau sub picurii de rouă. Natura zâmbea sub binecuvântarea unei zile noi, iar păsărelele cântau prin frunziş. Mântuitorul a privit la ceata din faţa Sa şi apoi la soarele care răsărea şi le-a zis ucenicilor: „Voi sunteţi lumina lumii“. După cum soarele se avântă în misiunea sa de iubire, împrăştiind umbrele nopţii şi trezind lumea la viaţă, tot aşa trebuie să se avânte şi urmaşii lui Hristos în misiunea lor, revărsând lumina cerului asupra acelora care sunt în întunericul rătăcirii şi al păcatului.

În lumina strălucitoare a dimineţii, oraşele şi satele de pe colinele din împrejurimi se vedeau clar, făcând ca scena să fie şi mai atrăgătoare. Arătând spre ele, Isus a zis: „O cetate aşezată pe un munte nu poate să rămână ascunsă“. Apoi a adăugat: „Şi oamenii n-aprind lumina ca s-o pună sub obroc, ci o pun în sfeşnic şi luminează tuturor celor din casă“. O mare parte dintre cei care ascultau cuvintele lui Isus erau ţărani şi pescari, ale căror locuinţe umile nu aveau decât o încăpere, în care o singură lumină, pusă în sfeşnic, lumina tuturor din casă. „Tot aşa“, zicea Isus, „să lumineze şi lumina voastră înaintea oamenilor, ca ei să vadă faptele voastre bune şi să slăvească pe Tatăl vostru, care este în ceruri“.

Nici o altă lumină n-a luminat vreodată şi nici nu va lumina asupra omului căzut în păcat, afară de aceea care izvorăşte de la Hristos. Isus, Mântuitorul, este singura lumină care poate să împrăştie întunericul unei lumi care zace în păcat. Despre Domnul Isus stă scris: „În El era viaţa şi viaţa era lumina oamenilor“ (Ioan 1,4). Numai dacă primeau din viaţa Sa, ucenicii Săi puteau să devină purtători de lumină. Viaţa lui Hristos în suflet, şi iubirea Sa descoperită în [40] caracter vor face din ei lumina lumii.

Omenirea nu are în sine nici o lumină. Despărţiţi de Hristos, noi suntem ca o făclie neaprinsă, ca luna, atunci când faţa ei este întoarsă de la soare. Noi nu avem nici o singură rază de strălucire, pe care să o revărsăm în întunericul lumii. Dar când ne întoarcem spre Soarele Neprihănirii, când venim în atingere cu Hristos, tot sufletul se luminează de strălucirea feţei Sale divine.

Urmaşii lui Hristos trebuie să fie mai mult decât o lumină în mijlocul oamenilor. Ei sunt lumina lumii. Isus le spune tuturor acelora care poartă Numele Său: Voi v-aţi predat Mie şi Eu v-am dat lumii ca reprezentanţi ai Mei. După cum Tatăl M-a trimis pe Mine în lume, tot aşa, zice El, „i-am trimis şi Eu pe ei în lume“ (Ioan 17,18). După cum Hristos este calea prin care Se descoperă Tatăl, tot aşa şi noi trebuie să fim mijlocul prin care Se descoperă Hristos. Chiar dacă Mântuitorul nostru este marele Izvor de lumină, să nu uiţi, creştin iubit, că El este descoperit prin unelte — oameni. Binecuvântările lui Dumnezeu sunt revărsate prin unelte omeneşti. Hristos Însuşi vine în lume ca Fiu al omului. Natura omenească, unită cu natura dumnezeiască, trebuie să vină în contact cu ce e omenesc. Biserica Domnului Hristos, fiecare ucenic al Mântuitorului, este mijlocul hotărât de cer pentru descoperirea lui Dumnezeu faţă de oameni. Îngeri ai măririi aşteaptă să dea prin noi, sufletelor care sunt aproape să piară, lumina şi puterea cerului. Oare omul se va da înapoi de la lucrarea care i-a fost încredinţată? O, atunci lumea va fi jefuită în aceeaşi măsură de influenţa făgăduită a Duhului Sfânt! [41]

Dar Isus nu-i îndeamnă pe ucenicii Săi: „Siliţi-vă să faceţi lumina voastră să lumineze“, ci El le zice: „Lăsaţi să lumineze“. Dacă Hristos locuieşte în inimă, este cu neputinţă să ascundem lumina prezenţei Sale. Dacă aceia care pretind a fi urmaşi ai lui Hristos nu sunt lumina lumii, aceasta se întâmplă din cauză că puterea dătătoare de viaţă i-a părăsit; dacă nu au de dat lumină, înseamnă că nu mai au legătură cu Izvorul de lumină.

În toate timpurile, „Duhul lui Hristos, care era în ei“ (1 Petru 1,11), a făcut din adevăraţii copii ai lui Dumnezeu lumina contemporanilor lor. Iosif a fost un purtător de lumină în Egipt. Prin curăţia, bunătatea şi iubirea sa de fiu, el Îl repre-zintă pe Hristos în mijlocul unui neam de idolatri. În timp ce israeliţii se aflau în călătoria lor din Egipt spre ţara făgăduită, cei credincioşi, dintre ei, erau o lumină pentru neamurile din jur.

Prin ei, Dumnezeu a fost descoperit lumii. De la Daniel şi tovarăşii lui din Babilon şi de la Mardoheu din Persia, raze strălucitoare de lumină au luminat în întunericul de la curţile împărăteşti. În acelaşi chip, urmaşii lui Hristos sunt puşi ca purtători de lumină pe calea spre ceruri. Prin ei, îndurarea şi bunătatea Tatălui sunt înfăţişate unei lumi cufundate în întunericul unei greşite cunoaşteri de Dumnezeu. Văzând faptele lor bune, şi alţii ajung să-L mărească pe Tatăl care este în ceruri, deoarece se vede clar că există un Dumnezeu care şade pe tronul universului, al Cărui caracter este vrednic de laudă şi imitare. Iubirea divină, care străluceşte în inimă, şi armonia creştină, dată pe faţă în viaţă, sunt ca o întrezărire a cerului, acordată oamenilor din lumea aceasta, pentru ca ei să-şi poată da seama de frumuseţea lui. [42]

În felul acesta, oamenii ajung să creadă, „dragostea pe care o are Dumnezeu faţă de noi“ (1 Ioan 4,16). În felul acesta, inimile, care altădată erau păcătoase şi stricate, sunt curăţite şi schimbate, ca să ne putem înfăţişa „fără prihană şi plini de bucurie înaintea slavei Sale“ (Iuda 24).

Cuvintele Mântuitorului: „Voi sunteţi lumina lumii“ arată că El le-a încredinţat urmaşilor Săi o misiune mondială. În zilele Domnului Hristos, egoismul, mândria şi prejudecata înălţaseră un mare şi puternic zid de despărţire între cei rânduiţi să fie păzitorii descoperirilor sfinte şi orice altă naţiune de pe lume. Dar Mântuitorul venise să schimbe toate acestea. Cuvintele pe care norodul le auzea de pe buzele Sale nu semănau cu cele auzite mereu de la preoţi sau rabini. Domnul dărâma zidul de despărţire, iubirea de sine, prejudecata separatistă de naţionalitate şi predica iubirea pentru toată familia omenească. El îi înalţă pe oameni din cercul strâmt de egoism, desfiinţează orice hotar teritorial şi orice deosebire artificială de clasă socială. Nu face nici o deosebire între vecini şi străini, între prieteni şi duşmani. El ne învaţă să privim pe oricine se află în nevoie, ca fiind aproapele nostru, iar lumea, ca fiind câmpul nostru de lucru. După cum razele soarelui pătrund până în cele mai îndepărtate locuri ale pământului, tot astfel bunul Dumnezeu urmăreşte ca lumina Evangheliei să ajungă la fiecare suflet de pe faţa pământului. Dacă biserica lui Hristos ar fi împlinit planul Domnului nostru, atunci lumina s-ar fi revărsat asupra tuturor acelora care se află în întuneric şi în ţinutul umbrei morţii. În loc să se adune laolaltă şi să fugă de răspundere şi de purtarea crucii, membrii bisericii ar trebui să se împrăştie în toate ţările, lăsând ca lumina lui Hristos să lumineze [43] prin ei, lucrând aşa cum a lucrat şi El pentru mântuirea sufletelor, şi „Evanghelia Împărăţiei“ ar fi dusă cu repeziciune în toată lumea.

Numai astfel poate fi adus la îndeplinire planul lui Dumnezeu prin chemarea poporului Său, de la Avraam, pe câmpiile Mesopotamiei, şi până la noi, cei de azi. El zice: „Te voi binecuvânta şi vei fi o binecuvântare“ (Gen. 12,2). Cuvintele Domnului Hristos, vestite prin profetul evanghelist, repetate în Predica de pe Munte, sunt pentru noi, cei care trăim în această generaţie de pe urmă: „Scoală-te, luminează-te! Căci lumina ta vine şi slava Domnului răsare peste tine“ (Isaia 60,1). Dacă peste duhul vostru a răsărit slava Domnului, dacă aţi privit frumuseţea Sa, neîntrecută între zeci şi mii, şi pe Acela care este cu totul plăcut, dacă sufletul vostru a ajuns să oglindească în afară prezenţa Sa, atunci vouă vă este trimis acest cuvânt din partea Mântuitorului. Aţi stat voi împreună cu Domnul pe Muntele schimbării la faţă? Jos, în câmpie, sunt suflete robite de Satana; ele aşteaptă un avânt de credinţă şi rugăciune, ca să le elibereze.

Noi nu trebuie să ne mulţumim numai contemplând slava Domnului Hristos, ci trebuie să şi vorbim despre măreţia Sa. Isaia nu numai că a privit slava Domnului Hristos, dar a şi vorbit despre El. În timp ce David cugeta, focul ardea; apoi, inspirat, el Îl lăuda pe Dumnezeu cu gura. Pe măsură ce cugeta la iubirea cea minunată a lui Dumnezeu, el nu putea să facă altceva decât să vorbească despre ce a văzut şi simţit. Cine poate să privească prin credinţă minunatul plan de mântuire, slava Fiului lui Dumnezeu, unul născut, şi să nu vorbească despre ea? Cine poate contempla [44] iubirea nepătrunsă, care a fost arătată pe crucea de pe Golgota prin moartea Domnului Hristos, pentru ca noi să nu pierim, ci să avem viaţa veşnică. Cine poate să privească aceasta şi să nu aibă cuvinte prin care să-I aducă slavă Mântuitorului?

„În locaşul Lui, totul strigă, slavă!“ (Ps.29,9). Plăcutul cântăreţ al lui Israel Îl laudă cu harfa sa, zicând: „Voi spune strălucirea slăvită a măreţiei Tale şi voi cânta minunile Tale. Oamenii vor vorbi de puterea Ta cea înfricoşată şi eu voi povesti mărimea Ta“ (Ps. 145,5-6).

Crucea de pe Golgota trebuia să fie înălţată sus, deasupra oamenilor, preocupând cu totul mintea lor şi concentrând gândurile lor. Atunci toate facultăţile spirituale vor fi încărcate cu putere divină, direct de la Dumnezeu. Atunci va avea loc o lucrare sinceră pentru Maestrul. Lucrătorii vor trimite în lume raze de lumină, ca facle vii, care să lumineze pământul.

O, Domnul Hristos primeşte aşa de bucuros pe orice om predat Lui! El aduce natura omenească în legătură cu cea divină, pentru ca să poată împărtăşi lumii tainele iubirii întrupate. Vorbiţi despre ea în convorbirile voastre, rugaţi-vă pentru ea, cântaţi despre ea, vestiţi peste tot solia slavei Sale şi mergeţi înainte până la marginile pământului!

Încercările suportate cu răbdare, binecuvântările primite cu recunoştinţă, ispitele biruite cu bărbăţie, umilinţa, bunătatea, mila şi dragostea, date pe faţă în chip natural, sunt luminile care strălucesc în caracter, în contrast cu întunericul inimii egoiste, în care lumina vieţii n-a luminat niciodată. [45]

Capitolul 3 — Spiritualitatea Legii

„Am venit nu să stric, ci să împlinesc.“ Matei 5,17.

Domnul Hristos a fost Cel care a vestit Legea pe Muntele Sinai, în mijlocul tunetelor şi văpăilor de foc. Slava lui Dumnezeu, asemenea unui foc mistuitor, se odihnea deasupra vârfului muntelui, şi muntele se cutremura de prezenţa Domnului. Oştile lui Israel, zăcând cu faţa la pământ, au ascultat înmărmurite cuvintele Legii. Ce contrast între scena aceasta şi aceea de pe Muntele Fericirilor! Sub cerul de vară, fără nici un sunet care să tulbure liniştea, afară doar de cântecul păsărelelor, Isus înfăţişa principiile Împărăţiei Sale. Totuşi, vorbind poporului în ziua aceea, cu glasul plin de iubire, le descoperea principiile Legii vestite pe Sinai.

Când a fost dată Legea, Israel, decăzut din cauza îndelungatei robii în Egipt, trebuie să fi fost uimit de arătarea puterii şi maiestăţii lui Dumnezeu. Totuşi, El S-a descoperit şi ca un Dumnezeu al iubirii.

„Domnul a venit din Sinai
Şi a răsărit peste ei din Seir,
A strălucit din Muntele Paran,
Şi a ieşit din mijlocul zecilor de mii de sfinţi,
Având în dreapta Lui focul Legii.
Da, El iubeşte popoarele;
Toţi sfinţii sunt în mâna Ta.
Ei au stătut la picioarele Tale,
Au primit cuvintele Tale“

(Deut. 33,2-3). [46]

Dumnezeu i-a descoperit Lui Moise slava Sa, în aceste cuvinte minunate, care au rămas ca o moştenire preţioasă tuturor timpurilor: „Domnul, Dumnezeu, este un Dumnezeu plin de îndurare şi milostiv, încet la mânie, plin de bunătate şi credincioşie, care Îşi ţine dragostea până la mii de neamuri de oameni; iartă fărădelegea, răzvrătirea şi păcatul“ (Exod 34,6-7).

Legea dată pe Sinai era o vestire a iubirii, o descoperire a Legii cerului pentru pământul acesta. Ea a fost dată prin mâna unui Mijlocitor — rostită prin Acela, prin a Cărui putere inimile oamenilor puteau fi aduse în armonie cu principiile ei. Dumnezeu a descoperit scopul Legii atunci când i-a spus lui Israel: „Să-Mi fiţi nişte oameni sfinţi“ (Exod 22,31).

Dar Israel n-a pătruns natura spirituală a Legii şi, deseori, pretinsa lor ascultare nu era decât o înşiruire de forme şi ceremonii, şi nu o predare a inimii în braţele iubirii suverane. Când Isus, prin caracterul şi lucrarea Sa, le înfăţişa oamenilor însuşirile sfinte, pline de bunătate şi părinteşti ale lui Dumnezeu şi prezenta deşertăciunea unei ascultări ceremoniale, conducătorii iudei nici n-au primit, nici n-au înţeles cuvintele Sale. Ei îşi închipuiau că El tratează prea uşor cererile Legii; iar când El le-a înfăţişat însăşi adevărurile care erau sufletul slujbei date lor de Dumnezeu, privind numai la cele de afară, ei, L-au acuzat că vrea s-o strice.

Cuvintele Domnului Hristos, deşi erau pronunţate liniştit, erau rostite cu seriozitate şi cu o putere care răscolea inimile oamenilor. Ei se aşteptau să asculte repetarea [47] tradiţiilor fără viaţă şi a pretenţiilor rabinilor, dar a fost în zadar. Erau „uimiţi de învăţătura Lui; căci El îi învăţa ca Unul care avea putere, nu cum îi învăţau cărturarii lor“ (Matei 7,29). Fariseii au observat marea deosebire dintre metoda lor de a-i învăţa şi aceea a Domnului. Au văzut că măreţia, curăţia şi frumuseţea adevărului, cu adânca şi delicata lui influenţă, punea stăpânire pe multe suflete. Iubirea dumnezeiască a Mântuitorului şi blândeţea Lui atrăgeau inimile oamenilor la El. Rabinii au văzut că, prin învăţătura Lui, toată învăţătura pe care o dăduseră ei norodului era făcută de nimic. El dărâma zidul de despărţire care fusese aşa de măgulitor pentru mândria şi separatismul lor şi ei se temeau că, dacă are să fie lăsat aşa, are să ducă norodul departe de ei. Din cauza aceasta, ei L-au urmărit cu o ură neîmpăcată, nădăjduind să găsească vreun prilej oarecare pentru a-L face să cadă în dizgraţia mulţimilor şi, în felul acesta, să dea putinţă Sinedriului să se asigure de osândirea şi uciderea Lui.

Pe Munte, Isus era pândit de aproape de iscoade şi, când explica principiile neprihănirii, fariseii au început să şoptească încoace şi încolo că învăţătura Sa era în opoziţie cu preceptele pe care le dăduse Dumnezeu pe Sinai. Mântuitorul nu spusese nimic care să zdruncine credinţa în religie şi rânduielile care fuseseră date prin Moise, pentru că fiecare rază de lumină pe care marele conducător al lui Israel o transmisese poporului său fusese primită de la Domnul Hristos. În timp ce mulţi ziceau în inima lor că El a venit să înlăture Legea, printr-o vorbire limpede, Isus, le-a descoperit atitudinea Sa faţă de rânduielile dumnezeieşti. „Să nu credeţi“, [48] zicea El, „că am venit să stric Legea sau Proorocii“.

Cel care declara că nu are de gând să strice preceptele ei, era Creatorul oamenilor, Dătătorul Legii. Tot ce este în natură, de la firicelul de praf, care pluteşte în raza de soare, şi până la lumile de sus, totul este sub lege. Şi de ascultarea acestor legi depinde ordinea şi armonia în lumea naturală. Tot aşa sunt şi marile principii de neprihănire, care cârmuiesc viaţa tuturor fiinţelor inteligente, şi bunul mers al universului depinde de ascultarea de aceste principii. Legea lui Dumnezeu exista înainte ca pământul acesta să fi fost chemat la viaţă. Îngerii se conduc după principiile ei şi, pentru ca pământul să fie în armonie cu cerul, şi omul trebuie să asculte de legile dumnezeieşti. Domnul Hristos i-a făcut cunoscut omului în Eden învăţăturile Legii, „atunci când stelele dimineţii izbucneau în cântări de bucurie şi când toţi fiii lui Dumnezeu scoteau strigăte de veselie“ (Iov 38,7). Misiunea Domnului Hristos pe pământ a fost nu de a desfiinţa Legea, ci, prin harul Său, de a-l aduce pe om înapoi, la ascultare de învăţămintele ei.

Ucenicul iubit, care ascultase cuvintele lui Isus pe munte, scriind la mult timp după aceea sub inspiraţia Duhului Sfânt, vorbeşte despre Lege, ca fiind o îndatorire veşnică. El spune că „păcatul este călcarea Legii“ şi că „oricine face păcat, calcă Legea“ (1 Ioan 3,4). El spune limpede că Legea la care se referă este „o poruncă veche, pe care aţi avut-o de la început“ (1 Ioan 2,7). El vorbeşte despre Legea care exista la creaţiune şi care a fost repetată pe Muntele Sinai.

Vorbind despre Lege, Isus zicea: „Am venit nu să stric, ci să împlinesc“. El folosea aici cuvântul [49] „împlinesc“ cu acelaşi înţeles ca şi atunci când îi declara lui Ioan Botezătorul scopul Său „de a împlini toată dreptatea“ (Mat. 3,15), adică de a împlini măsura cererii Legii, o pildă de deplină ascultare de voinţa lui Dumnezeu.

Misiunea Lui era „să vestească o Lege mare şi minunată“ (Is. 42,21). El trebuia să arate natura spirituală a Legii, să prezinte principiile ei mult mai cuprinzătoare şi să lămurească obligaţia ei veşnică.

În comparaţie cu frumuseţea divină a caracterului Domnului Hristos, cei mai nobili şi mai buni dintre oameni sunt doar o slabă licărire. Solomon, prin Duhul inspiraţiei, scria: El este „deosebit din zece mii... toată fiinţa Lui este plină de farmec“ (Cânt. Cânt. 5,10-16); David, când L-a văzut în viziune profetică, zicea despre El: „Tu eşti cel mai frumos dintre oameni“ (Ps. 45,2); Isus, expresia chipului Tatălui Său, strălucirea slavei Sale; Mântuitorul cel plin de jertfire de Sine în tot peregrinajul Său de iubire pe pământ, a fost o reprezentare vie a caracterului Legii lui Dumnezeu. În viaţa Sa se învederează că iubirea născută din cer, principiile creştineşti stau la temelia legilor dreptăţii veşnice.

„Câtă vreme nu va trece cerul şi pământul“, zicea Isus, „nu va trece o iotă sau o frântură de slovă din Lege, înainte ca să se fi întâmplat toate lucrurile“. Prin propria Sa ascultare de Lege, Domnul Hristos a dat mărturie de caracterul ei neschimbător şi a dovedit că, prin harul Său, ea poate să fie împlinită în chip desăvârşit de către orice fiu sau fiică a lui Adam. Pe munte, El a declarat că nici cea mai mică iotă nu avea să treacă din Lege, până ce se vor împlini toate lucrurile care privesc neamul omenesc, tot ce este în legătură cu Planul de mântuire. El nu învaţă că [50] Legea trebuie să fie desfiinţată vreodată, ci Îşi aţinteşte privirile asupra celei mai îndepărtate margini a orizontului omului şi ne asigură că până atunci Legea îşi va păstra autoritatea ei, aşa că nimeni nu poate să creadă că El a avut misiunea de a desfiinţa preceptele Legii. Atât cât va dăinui cerul şi pământul, sfintele principii ale Legii lui Dumnezeu vor rămâne. Dreptatea Sa, care e „ca munţii cei înalţi“ (Ps. 36,6), va continua să existe şi va fi un izvor de binecuvântare, revărsând torente înviorătoare asupra pământului.

Din cauză că Legea Domnului este desăvârşită, şi de aceea neschimbătoare, este cu neputinţă ca oamenii păcătoşi, prin ei înşişi, să facă faţă măsurii cerinţelor ei. Acesta este motivul pentru care Hristos a venit ca Răscumpărător al nostru. Misiunea Sa era ca, făcându-i pe oameni părtaşi la natura divină, să-i aducă în armonie cu principiile Legii cerului. Când ne lăsăm de păcate şi Îl primim pe Hristos ca Mântuitor al nostru personal, Legea este înălţată. Apostolul Pavel întreabă: „Prin credinţă, desfiinţăm noi Legea? Dimpotrivă, noi întărim Legea“ (Rom. 3,31).

Făgăduinţa noului legământ este: „Voi pune legile Mele în inimile lor şi le voi scrie în mintea lor“ (Evrei 10,16). În timp ce sistemul jertfelor, care arată spre Hristos ca Miel al lui Dumnezeu, care ridică păcatele lumii, avea să se termine cu prilejul morţii Sale, principiile dreptăţii cuprinse în Decalog sunt tot aşa de neschimbătoare ca şi tronul veşnic. Nici o singură poruncă n-a fost desfiinţată, nici o iotă sau frântură de literă n-a fost schimbată. Principiile care i-au fost aduse la cunoştinţă omului, în Paradis, ca fiind marea Lege a vieţii, [51] vor exista, neschimbate, în Paradisul restatornicit. Atunci când Edenul va înflori iarăşi pe pământ, Legea iubirii lui Dumnezeu va fi ascultată de toţi cei de sub soare.

„Cuvântul Tău, Doamne, dăinuieşte în veci, în ceruri!“ „Toate poruncile Lui sunt adevărate, întărite pentru veşnicie, făcute cu credincioşie şi neprihănire“. „De multă vreme ştiu din învăţăturile Tale, că le-ai aşezat pentru totdeauna“ (Ps. 119,89; 111,7-8; 119,152).

„Aşa că oricine va strica una din cele mai mici din aceste porunci şi va învăţa pe oameni aşa, va fi chemat cel mai mic în Împărăţia cerurilor.“ Matei 5,19.

Cu alte cuvinte, nu se va găsi loc pentru el acolo. Pentru că acela care de bună voie calcă o poruncă, în spirit şi adevăr, nu păzeşte nici una dintre ele. „Cine păzeşte toată Legea şi greşeşte într-o singură poruncă, se face vinovat de toate“ (Iacov 2,10).

Nu mărimea faptei de neascultare este păcat, ci însăşi neascultarea de voinţa lămurit arătată a lui Dumnezeu în cel mai mic amănunt, pentru că aceasta arată că mai este încă legătură între suflet şi păcat. Inima este împărţită în slujirea ei. Este tot o tăgăduire a lui Dumnezeu, o răzvrătire împotriva legilor guvernării Sale.

Dacă oamenii ar fi fost liberi să nu mai asculte de cererile Domnului şi să-şi făurească ei ă de purtare, ar fi fost o mulţime de ă, care să se potrivească la toate minţile, iar stăpânirea ar fi fost [52] luată din mâinile Domnului. Voinţa omului ar fi ajuns supremă, iar înalta şi sfânta voie a lui Dumnezeu, planul Său de iubire faţă de făpturile Sale, ar fi fost dezonorată şi călcată în picioare.

Ori de câte ori oamenii îşi aleg propria lor cale, sunt în vrajbă cu Dumnezeu. Ei nu vor avea nici un loc în Împărăţia cerurilor, pentru că sunt în război cu însăşi principiile cerului. Neluând în seamă voia lui Dumnezeu, se dau de partea Satanei, vrăjmaşul lui Dumnezeu şi al omului. Nu printr-un cuvânt, nici prin mai multe cuvinte, ci prin orice cuvânt pe care l-a rostit Dumnezeu va trăi omul. Noi nu putem să desconsiderăm vreun cuvânt, oricât de neînsemnat ni s-ar părea, şi să mai fim în siguranţă. Nu este nici o poruncă în Lege care să nu fie pentru binele şi fericirea omului, atât în viaţa aceasta, cât şi în viaţa viitoare. În ascultare de Legea lui Dumnezeu, omul este înconjurat ca de un zid şi este păzit de orice rău. Acela care dă la o parte într-un loc oarecare acest zid ridicat de Dumnezeu a nimicit puterea lui de a-l ocroti, pentru că a deschis calea pe care vrăjmaşul poate intra să pustiească şi să ruineze.

Cutezând să nesocotească voia lui Dumnezeu doar într-un singur punct, primii noştri părinţi au deschis zăgazurile unui potop de vaiuri, care au inundat lumea. Şi oricine urmează pilda lor va culege aceleaşi roade. Iubirea lui Dumnezeu se află la temelia oricărui precept al Legii Sale, şi acela care se depărtează de poruncă îşi făureşte propria sa nefericire şi ruină. [53] „Dacă neprihănirea voastră nu va întrece neprihănirea cărturarilor, a fariseilor, cu nici un chip nu veţi intra în Împărăţia cerurilor.“ Matei 5,20.

Cărturarii şi fariseii învinuiseră nu numai pe Isus, ci şi pe ucenici, ca fiind păcătoşi din cauză că nu ţineau seama de ritualurile şi rânduielile rabinice. Adesea, ucenicii fuseseră puşi în încurcătură şi tulburaţi de critica şi învinuirile acelora, pe care fuseseră obişnuiţi să-i respecte în calitatea lor de învăţători religioşi. Isus Şi-a dat pe faţă dezamăgirea. El a declarat că neprihănirea pe care fariseii puneau aşa mare preţ era cu totul deşartă. Poporul iudeu avusese pretenţia că este deosebit, poporul credincios, favorizat de Dumnezeu; dar Domnul a înfăţişat religia lor ca fiind lipsită de credinţa mântuitoare. Toate pretenţiile lor de evlavie, născocirile şi ceremoniile lor, şi chiar mult trâmbiţata lor împlinire a pretenţiilor exterioare ale Legii, nu puteau fi de folos spre a-i face sfinţi. Ei nu aveau inimi curate, nu erau nobili şi nici asemenea lui Hristos în caracter.

O religie legalistă este neîndestulătoare spre a aduce sufletul în armonie cu Dumnezeu. Aspra şi rigida habotnicie a fariseilor, lipsită de zdrobirea inimii, de duioşie sau iubire, nu era decât o piatră de poticnire pentru păcătoşi. Ei erau ca sarea care îşi pierde gustul, pentru că influenţa lor nu avea nici o putere de a feri lumea de stricăciune. Numai adevărata credinţă este aceea care „lucrează prin dragoste“ (Gal. 5,6) şi curăţă sufletul. Ea este ca un aluat care transformă caracterul.

Iudeii ar fi trebuit să înveţe toate acestea din [54] învăţăturile profeţilor. Cu veacuri mai înainte, strigătul sufletului după neprihănire de la Dumnezeu găsise expresie şi răspuns în cuvintele profetului Mica: „Cu ce voi întâmpina oare pe Domnul şi cu ce mă voi pleca înaintea Dumnezeului Celui Prea Înalt? Îl voi întâmpina oare cu arderi de tot, cu viţei de un an? Dar primeşte oare Domnul mii de berbeci sau zeci de mii de râuri de untdelemn? ... şi s-a arătat, omule, ce este bine şi ce alta cere Domnul de la tine, decât să faci dreptate, să iubeşti mila şi să umbli smerit cu Dumnezeul tău?“ (Mica 6,6-8).

Profetul Osea arătase care era însăşi temelia fariseismului, în cuvintele: „Israel este o vie stearpă, el aduce roade pentru sine“ (Osea 10,1). Iudeii pretindeau că Îi slujesc lui Dumnezeu, dar în realitate îşi slujeau lor înşişi. Neprihănirea lor era roada propriilor eforturi de a păzi Legea după mintea lor şi spre folosul lor egoist. Din cauza aceasta, neprihănirea lor nu putea să fie mai bună decât erau ei înşişi. În râvna lor de a se face sfinţi, încercau să scoată un lucru curat dintr-unul necurat. Legea lui Dumnezeu este tot aşa de sfântă, după cum şi El este sfânt; tot aşa de desăvârşită, după cum şi El este desăvârşit. Ea le arată oamenilor neprihănirea lui Dumnezeu. Omului îi este cu neputinţă să păzească Legea aceasta, prin propria sa putere, deoarece firea omenească este coruptă, stricată şi cu totul deosebită de caracterul lui Dumnezeu. Faptele inimii egoiste sunt „ca un lucru necurat“ şi „toată dreptatea noastră, ca o haină mânjită“ (Isaia 64,6).

Cu toate că Legea este sfântă, iudeii nu puteau să ajungă la neprihănire prin propriile lor eforturi de a păzi Legea. Ucenicii lui Hristos trebuie să capete o neprihănire [55] deosebită de cea a fariseilor, dacă vor să intre în Împărăţia cerurilor. Dumnezeu le oferise prin Fiul Său neprihănirea desăvârşită a Legii. Dacă ei şi-ar fi deschis cu totul inimile, ca să-L primească pe Hristos, atunci însăşi viaţa lui Dumnezeu, iubirea Sa, ar fi rămas în ei, făcându-i după chipul Său. Şi astfel, prin darul de bună voie al lui Dumnezeu, ei ar fi avut neprihănirea pe care o cere Legea. Dar fariseil L-au lepădat pe Hristos; „necunoscând neprihănirea pe care o dă Dumnezeu, au căutat să-şi pună înainte o neprihănire a lor înşişi“ (Rom. 10,3) şi n-au vrut să se supună, neprihănirii pe care a dat-o Dumnezeu.

Isus a continuat să le arate ascultătorilor Săi ce înseamnă să păzească poruncile lui Dumnezeu că aceasta este o reproducere în ei a caracterului lui Hristos, pentru că, în El, Dumnezeu a fost înfăţişat zilnic înaintea lor.

„Orişicine se mânie pe fratele său va cădea sub pedeapsa judecăţii.“ Matei 5,22.

Domnul spusese prin Moise: „Să nu urăşti pe fratele tău în inima ta... Să nu te răzbuni şi să nu ţii necaz pe copiii poporului tău. Să iubeşti pe aproapele tău ca pe tine însuţi“ (Lev. 19,17). Adevărurile pe care le prezenta Isus erau aceleaşi care fuseseră date prin profeţi, dar acestea fuseseră întunecate prin împietrirea inimii şi prin alipirea de păcat.

Cuvintele Mântuitorului le descopereau ascultătorilor Săi faptul că, deşi îi osândeau pe alţii [56] ca fiind călcători ai Legii, ei înşişi erau tot aşa de vinovaţi, deoarece inimile lor erau pline de ură şi răutate.

Dincolo de locul unde erau adunaţi ei, peste mare, era ţinutul Basanului, o regiune pustie, ale cărei trecători sălbatice şi coline împădurite fuseseră vreme îndelungată locul de ascunziş al tâlharilor şi al criminalilor de toate felurile. Veştile despre tâlhăriile şi crimele săvârşite acolo erau proaspete în mintea oamenilor şi mulţi ardeau de nerăbdare să-i denunţe pe aceşti răufăcători. În acelaşi timp, ei înşişi erau pătimaşi şi plini de duh de ceartă; în inimile lor nutreau cea mai aprigă ură împotriva asupritorilor romani şi se simţeau liberi să îi urască şi să dispreţuiască toate celelalte neamuri şi chiar pe propriii lor concetăţeni, care nu se purtau în totul după ideile lor. În toate acestea, ei călcau Legea care spune: „Să nu ucizi“.

Duhul urii şi al răzbunării a luat naştere pentru întâia oară în Satana; aceasta l-a făcut să-L ducă la moarte pe Fiul lui Dumnezeu. Oricine nutreşte răutate sau lipsă de amabilitate în inima sa are acelaşi duh, şi rodul acestuia va fi spre moarte. În gândul de răzbunare stă cel rău, aşa după cum planta se află în sămânţă. „Oricine urăşte pe fratele său este un ucigaş şi ştiţi că nici un ucigaş n-are viaţa veşnică, rămânând în el“ (1 Ioan 3,15).

„Oricine va zice fratelui său «Prostule!» va cădea sub pedeapsa Soborului!“ Dându-L pe Fiul Său pentru răscumpărarea noastră, Dumnezeu a arătat cât de mult preţuieşte El fiecare suflet omenesc; şi El nu dă voie nimănui să vorbească cu dispreţ despre un altul. Vom vedea greşeli şi slăbiciuni la cei din jurul nostru, dar Dumnezeu pretinde pe fiecare suflet, ca proprietate a Sa prin creaţiune şi, mai mult încă, a Sa prin [57] răscumpărarea cu sângele preţios al lui Hristos. Toţi au fost creaţi după chipul Său şi chiar cei mai decăzuţi trebuie trataţi cu respect şi iubire. Dumnezeu ne va trage la răspundere chiar şi pentru un singur cuvânt de dispreţ spus unui suflet pentru care Hristos Şi-a dat viaţa.

„Căci cine te face deosebit? Ce lucru ai, pe care să nu-l fi primit? Şi dacă l-ai primit, de ce te lauzi ca şi cum nu l-ai fi primit?“ „Cine eşti tu, care judeci pe robul altuia? Dacă stă în picioare sau cade este treaba stăpânului său“ (1 Cor. 4,7; Rom. 14,4).

„Oricine va zice: «Nebunule» va cădea sub pedeapsa focului gheenei“. În Vechiul Testament, cuvântul „nebun“ este folosit pentru a arăta un apostaziat sau pe cineva care s-a dedat la răutate. Isus zice că oricine îl osândeşte pe fratele său ca păcătos sau ca pe unul care Îl necinsteşte pe Dumnezeu arată că el însuşi este vrednic de aceeaşi pedeapsă.

Domnul Însuşi, când S-a certat cu Satana pentru corpul lui Moise, „n-a îndrăznit să rostească împotriva lui o judecată“ (Iuda 9). Dacă ar fi făcut aceasta, S-ar fi aşezat pe terenul Satanei, deoarece învinuirea este arma celui rău. El este numit în Scriptură „Învinuitorul fraţilor noştri“ (Apoc. 12,10). Isus n-ar fi întrebuinţat niciodată vreuna dintre armele Satanei. El l-a înfruntat doar prin cuvintele: „Domnul să te mustre!“ (Iuda 9).

El ne-a dat o pildă. Când suntem aduşi în conflict cu vrăjmaşii Domnului Hristos, nu trebuie să spunem nici un cuvânt din spirit de răzbunare sau care să aibă chiar numai aparenţa unei judecăţi de ocară. Acela care are misiunea [58] de a fi port-vocea lui Dumnezeu nu trebuie să rostească cuvinte pe care nici chiar Maiestatea cerului nu le-a folosit când S-a înfruntat cu Satana. Să lăsăm pe seama lui Dumnezeu lucrarea de judecată şi osândire.

„Împacă-te cu fratele tău.“ Matei 5,24.

Iubirea lui Dumnezeu este ceva cu mult mai presus decât o simplă negaţie; ea este un principiu pozitiv şi activ, un izvor de viaţă, curgând mereu spre binecuvântarea altora. Dacă iubirea lui Hristos locuieşte în noi, nu numai că nu vom fi stăpâniţi de vreun simţământ de ură faţă de semenii noştri, dar vom căuta pe orice cale să arătăm iubire faţă de ei.

Isus zicea: „Aşa că, dacă îţi aduci darul la altar şi acolo îţi aduci aminte că fratele tău are ceva împotriva ta, lasă-ţi darul acolo, înaintea altarului, şi du-te întâi de împacă-te cu fratele tău; apoi vino de adu-ţi darul!“ Darurile aduse ca jertfă exprimau credinţa că, prin Hristos, dăruitorul se făcea părtaş al harului şi iubirii lui Dumnezeu. Dar, pentru acela care îşi exprimă credinţa în iubirea iertătoare a lui Dumnezeu, în timp ce se lasă condus de un spirit lipsit de iubire, totul nu e decât o simplă amăgire.

Atunci când cineva, care mărturiseşte că Îi serveşte lui Dumnezeu, îi face rău sau îl vatămă pe un frate, el reprezintă în mod fals caracterul lui Dumnezeu faţă de acel frate dar răul trebuie să fie mărturisit, iar el trebuie să-l recunoască drept păcat, pentru ca să fie în armonie cu Dumnezeu. Poate că fratele nostru ne-a făcut un rău mai mare decât i-am făcut noi, dar aceasta nu micşorează cu nimic răspunderea noastră. Dacă atunci când venim înaintea lui Dumnezeu ne aducem aminte că cineva are ceva împotriva noastră, [59] trebuie să lăsăm darul nostru de rugăciune, de mulţumire, darul de bunăvoie, şi să mergem la fratele cu care suntem dezbinaţi, să ne mărturisim păcatul cu umilinţă şi să-i cerem iertare.

Dacă am păgubit sau insultat pe fratele nostru, în vreun mod oarecare, trebuie să-l despăgubim. Dacă am adus mărturie mincinoasă fără să ştim, dacă i-am răstălmăcit cuvintele, dacă i-am păgubit influenţa în vreun fel, trebuie să mergem la cel cu care am vorbit despre el şi să ne retragem toate cuvintele injurioase.

Dacă neînţelegerile dintre fraţi n-ar fi fost descoperite înaintea altora, ci ar fi fost rezolvate între ei, în spiritul iubirii creştine, cât rău s-ar fi putut evita! Câte rădăcini de amărăciune, prin care mulţi au fost pătaţi, ar fi fost nimicite şi cât de strânse şi duioase ar fi fost legăturile dintre urmaşii lui Hristos, uniţi în iubirea Sa!

„Oricine se uită la o femeie, ca s-o poftească, a şi preacurvit cu ea în inima lui.“ Matei 5,28.

Iudeii se lăudau cu moralitatea lor şi priveau cu groază la apucăturile senzuale ale păgânilor. Prezenţa ofiţerilor români, pe care cârmuirea imperială îi adusese în Palestina, era o continuă ofensă pentru popor, pentru că, o dată cu aceşti străini, năvălise în ţară un potop de apucături păgâne, plăcere şi risipă. În Capernaum, slujbaşii romani, cu însoţitoarele lor vesele, [60] frecventau aleile şi locurile de plimbare şi, adesea, sunetul cântecelor uşuratice tulbura liniştea lacului, când bărcile distracţiei lor alunecau pe luciul apei liniştite. Poporul aştepta să audă de la Isus o aspră denunţare a acestei categorii de oameni; dar nu mică le-a fost mirarea când au auzit cuvinte care dezvăluiau chiar răul din propriile lor inimi!

Când gândul cel rău este cuibărit şi nutrit în inimă, oricât de ascuns, zicea Isus, aceasta arată că păcatul încă stăpâneşte acolo. Sufletul este încă plin de fiere amară şi se află în lanţurile fărădelegii. Acela care găseşte plăcere în a stărui să privească scene murdare, care se dedă la gânduri urâte, la priviri pofticioase, poate fi uşor atras de păcate făţişe, cu toată povara lor de ruşine şi chinuri sfâşietoare — adevărata natură a răului care a fost ţinut ascuns în cămăruţele inimii. Clipa în care cineva săvârşeşte un păcat greu, din cauza vreunei ispite, nu dă naştere răului care iese la iveală, ci numai dezvoltă sau învederează ce a fost ascuns şi tăinuit în inimă. Ce cugetă un om în inima sa, aceea şi este, pentru că „din inimă ies izvoarele vieţii“ (Prov. 23,7; 4,23).

„Dacă mâna ta cea dreaptă te face să cazi în păcat, taie-o şi leapădă-o de la tine.“ Matei 5,30.

Pentru a opri cangrena care se întinde în tot corpul, punându-i în primejdie viaţa, omul ar fi gata să se lipsească chiar de mâna sa cea dreaptă. Cu atât mai mult, ar trebui să fie gata să arunce de la el ceea ce îi pune în primejdie sufletul.

Sufletele care au fost degradate şi robite de [61] Satana trebuie să fie răscumpărate prin Evanghelie, spre a se împărtăşi de măreaţa libertate a fiilor lui Dumnezeu. Planul lui Dumnezeu nu se mărgineşte numai la a-l elibera pe om de suferinţa care este o urmare de neînlăturat a păcatului, ci are în vedere chiar salvarea lui din păcat. Sufletul stricat şi sluţit trebuie să fie curăţit, transformat, ca să poată fi îmbrăcat în „frumuseţile Domnului Dumnezeului nostru“, asemenea chipului Fiului Său. „Lucruri pe care ochiul nu le-a văzut, urechea nu le-a auzit şi la inima omului nu s-au suit, aşa sunt lucrurile pe care le-a pregătit Dumnezeu pentru cei ce-L iubesc“ (Ps. 90,17; Rom. 8,29; 1 Cor. 2,9). Numai veşnicia va putea să descopere destinul măreţ la care poate să ajungă omul, refăcut după chipul lui Dumnezeu.

Pentru ca noi să atingem acest ideal înalt, trebuie să sacrificăm tot ceea ce face ca sufletul să se poticnească. Păcatul ne poate ţine în stăpânire numai cu voia noastră. Predarea voinţei este înfăţişată ca scoaterea ochiului sau tăierea mâinii. Adeseori, ni se pare că a ne preda voinţa lui Dumnezeu înseamnă a consimţi să trecem prin viaţă schilodiţi sau ciuntiţi. Dar este mai de folos, zice Domnul, ca eul să fie schilodit, rănit, ciuntit, dacă prin aceasta se poate intra în viaţă. Ceea ce vi se pare a fi un adevărat dezastru este chiar poarta spre cel mai mare câştig.

Dumnezeu este Izvorul vieţii şi noi putem să avem viaţa numai dacă suntem în comuniune cu El. Se poate să ne bucurăm de existenţă pentru un timp, chiar despărţiţi de Dumnezeu, dar nu avem viaţă. „Dar cea dedată la plăcere, măcar că trăieşte, este moartă“ (1 Tim. 5,6). Numai prin predarea voinţei noastre lui Dumnezeu este posibil ca El să ne dea viaţa. Numai, primind viaţa Sa, prin predarea eului, „este cu putinţă“, zicea Isus, „ca aceste păcate ascunse, pe care vi le-am arătat, să fie biruite.“ [62]

Este cu putinţă să le înmormântaţi în inimile voastre şi să le ascundeţi de ochii oamenilor, dar cum veţi sta în faţa lui Dumnezeu?

Dacă vă lipiţi cu putere de eul personal, refuzând să-I predaţi voinţa voastră lui Dumnezeu, alegeţi moartea. Dumnezeu este un foc mistuitor pentru păcat, oriunde s-ar găsi acesta. Dacă alegeţi păcatul şi refuzaţi să vă despărţiţi de el, prezenţa lui Dumnezeu, care mistuie păcatul, vă va mistui şi pe voi.

Va fi un sacrificiu ca să vă predaţi pe voi înşivă lui Dumnezeu; dar aceasta este o sacrificare a celor de jos pentru cele de sus, a celor pământeşti pentru cele veşnice. Dumnezeu nu are de gând să ne distrugă voinţa, deoarece numai prin lucrarea ei putem să îndeplinim ceea ce doreşte El din partea noastră. Voinţa noastră trebuie să-I fie predată Lui, ca s-o putem primi înapoi, curăţită şi înnobilată; şi dacă este unită prin dragoste cu Cel sfânt, El poate revărsa prin noi torentele iubirii şi puterii Sale. Oricât de amară şi chinuitoare poate părea această predare pentru inima încăpăţânată şi neprietenoasă, totuşi „îţi este de folos“.

Iacov n-a cunoscut victoria credinţei biruitoare şi n-a fost numit luptător cu Dumnezeu, până când n-a căzut lovit şi fără ajutor pe pieptul Îngerului Legământului. Numai atunci când el „şchiopăta din coapsă“ (Gen. 32,31), cetele înarmate ale lui Esau au fost îmblânzite înaintea lui, iar Faraon, mândrul moştenitor de neam împărătesc, s-a umilit să ceară binecuvântarea sa. Tot astfel, „Căpetenia mântuirii noastre“ a fost făcut „desăvârşit prin suferinţe“ (Evrei 2,10), iar copiii credinţei „au fost puternici în slăbiciune“ şi „au pus pe fugă oştile vrăjmaşe“ (Evrei 11,34). Astfel, „ologul ia parte la pradă“ (Is. 33,23) şi [63] cel slab ajunge ca David, „şi casa lui David, ca îngerul Domnului“ (Zah. 12,7).

„Oare este îngăduit unui bărbat să-şi lase nevasta?“ Matei 19,3.

La iudei, unui bărbat îi era îngăduit să-şi lase nevasta pentru cea mai neînsemnată nemulţumire şi femeia era atunci liberă să se mărite din nou. Obiceiul acesta ducea la mari ticăloşii şi păcate. În predica de pe Munte, Isus a spus lămurit că legătura căsătoriei nu se poate desface decât în caz de călcare a legământului conjugal. El a zis: „Orişicine îşi va lăsa nevasta, afară numai din pricină de curvie, îi dă prilej să preacurvească; şi cine va lua de nevastă pe cea lăsată de bărbat, preacurveşte“.

Mai târziu, când fariseii L-au întrebat despre legalitatea divorţului, Isus le-a atras atenţia ascultătorilor Săi, la instituţia căsătoriei, aşa cum a fost rânduită la creaţiune. „Din pricina împietririi inimilor voastre“, le-a zis El, „a îngăduit Moise să vă lăsaţi nevestele; dar de la început n-a fost aşa“ (Matei 19,8). El le-a reamintit de zilele binecuvântate ale Edenului, când Dumnezeu a declarat că toate lucrurile erau „foarte bune“. De atunci îşi au începutul căsătoria şi Sabatul, cele două instituţii create pentru slava lui Dumnezeu şi spre binele omenirii. Atunci când a unit mâinile perechii sfinte prin căsătorie, zicând: „Va lăsa omul pe tatăl său şi pe mama sa şi se va lipi de nevasta sa şi se vor face un singur trup“ (Gen. 2,24), Creatorul a enunţat [64] legea căsătoriei pentru toţi urmaşii lui Adam până la sfârşitul timpului. Ceea ce Însuşi tatăl cel veşnic declarase ca fiind bun era legea celei mai înalte binecuvântări şi dezvoltări pentru om.

Aşa cum s-a întâmplat cu toate darurile bune pe care le-a dat Dumnezeu oamenilor spre a fi păstrate, s-a întâmplat şi cu căsătoria care a fost stricată prin păcat. Dar scopul Evangheliei este de a restatornici curăţia şi frumuseţea ei. Atât în Vechiul Testament, cât şi în Noul Testament, legătura căsătoriei este folosită spre a reprezenta duioasa şi sfânta unire care exista între Isus şi poporul Său, cei mântuiţi, pe care El i-a răscumpărat cu preţul suferinţelor de pe Golgota. „Nu te teme“, zicea El, „Căci Făcătorul tău este bărbatul tău: Domnul este Numele Lui; şi Răscumpărătorul tău este Sfântul lui Israel“ (Is. 54,4-5). „Întoarceţi-vă, copii răzvrătiţi, zice Domnul, căci Eu sunt căsătorit cu voi“ (Ier. 3,14). În Cântarea Cântărilor, auzim vocea miresei, zicând: „Prea iubitul meu este al meu şi eu sunt a Lui“. Şi Cel care este al ei, „deosebindu-se din zece mii“, le spune aleşilor Săi: „eşti frumoasă de tot, iubito, şi n-ai nici un cusur“ (Cânt. Cânt. 2,16; 5,10; 4,7).

Mai târziu, apostolul Pavel, scriindu-le creştinilor din Efes, declara că Domnul a rânduit ca bărbatul să fie capul nevestei, să fie ocrotitorul ei, legătura casei, legându-i pe membrii familiei laolaltă, tot aşa cum Hristos este Capul bisericii, Mântuitorul trupului ei. De aceea El zice: „Şi după cum Biserica este supusă lui Hristos, tot aşa şi nevestele să fie supuse bărbaţilor lor în toate lucrurile. Bărbaţilor, iubiţi-vă nevestele cum a iubit şi Hristos Biserica şi S-a dat pe Sine pentru ea, ca s-o sfinţească, după ce a [65] curăţit-o prin botezul cu apă, prin Cuvânt, ca să înfăţişeze înaintea Lui această Biserică slăvită, fără pată, fără zbârcitură sau altceva de felul acesta, ci sfântă şi fără prihană. Tot aşa trebuie să-şi iubească şi bărbaţii nevestele, ca pe trupurile lor“ (Efes. 5,24-28).

Harul Domnului Hristos, şi numai el, poate să facă din această instituţie ceea ce Dumnezeu a avut de gând să fie — un factor de binecuvântare şi înălţare a omenirii. Numai astfel familiile de pe faţa pământului, prin unirea, pacea şi dragostea lor, pot să reprezinte familia din ceruri.

În zilele noastre, ca şi pe vremea Domnului, starea societăţii este cu totul departe de idealul dorit de cer, în ce priveşte această sacră legătură. Totuşi, chiar acelora care au găsit amărăciune şi dezamăgire acolo unde nădăjduiau să afle tovărăşie şi bucurie, Evanghelia Domnului Hristos le oferă o mângâiere. Răbdarea şi nobleţea pe care Spiritul Său le poate da vor îndulci inima îndurerată. Inima în care locuieşte Hristos va fi aşa de plină, de mulţumită, cu iubirea Sa, încât nu se va mistui de dor după simpatie şi atenţie. Şi când sufletul Îi este predat lui Dumnezeu, înţelepciunea Sa poate să săvârşească ceea ce înţelepciunea omenească nu este în stare. Prin descoperirea harului Său, inimi care odinioară erau nepăsătoare, sau înstrăinate, pot fi unite prin legături care sunt mai tari şi mai durabile decât cele pământeşti — legăturile de aur ale iubirii, care vor suporta proba încercării. [66] „Să nu juraţi nicidecum.“ Matei 5,34.

Motivul pentru care se dă această poruncă este: să nu jurăm „nici pe cer, pentru că este scaunul de domnie al lui Dumnezeu; nici pe pământ, pentru că este aşternutul picioarelor Lui; nici pe Ierusalim, pentru că este cetatea Marelui Împărat. Să nu juri nici pe capul tău, căci nu poţi face un singur păr alb sau negru“.

Toate lucrurile vin de la Dumnezeu. Noi nu avem nimic pe care să nu-l fi primit; mai mult, nu avem nimic care să nu fi fost cumpărat pentru noi, prin sângele Domnului Hristos. Tot ce avem ajunge la noi, purtând pecetea crucii, şi fiind cumpărat cu sânge mai preţios decât orice, pentru că este viaţa lui Dumnezeu. Prin urmare, nu dispunem de nici un lucru asupra căruia să avem dreptul de garanţie că ne vom ţine cuvântul.

Iudeii credeau că porunca a treia opreşte folosirea în chip uşuratic a numelui lui Dumnezeu, dar îşi închipuiau că sunt liberi să folosească alte jurăminte. Rostirea unui jurământ era ceva obişnuit între ei. Prin Moise, li se interzisese să jure strâmb, dar ei aveau o mulţime de mijloace de a scăpa de obligaţia impusă de un jurământ. Nu se temeau să se dedea la ceea ce de fapt însemna profanare, nici nu se dădeau înapoi de la călcarea jurământului, atâta timp cât se putea găsi un pretext meşteşugit, care să-i pună la adăpost de lege.

Isus a osândit practicile lor, declarând că obiceiul lor de a jura era o călcare a poruncii lui Dumnezeu. Cu toate acestea, Mântuitorul n-a oprit cu desăvârşire folosirea jurământului în justiţie, în care Dumnezeu este luat ca martor că ceea ce se spune este [67] adevărul curat. Isus Însuşi, cu prilejul judecării Sale înaintea Sinedriului, n-a refuzat să dea mărturie sub jurământ. Marele preot I-a zis: „Te jur, pe Dumnezeul cel viu, să ne spui dacă eşti Hristosul, Fiul lui Dumnezeu“. Isus a răspuns: „Tu ai zis“, adică „Da, sunt!“ (Mat. 26,63-64). Dacă, în Predica de pe Munte, ar fi osândit jurământul înaintea instanţelor judecătoreşti, Hristos, l-ar fi mustrat pe marele preot cu ocazia judecării Sale, iar în felul acesta, pentru binele urmaşilor Săi, ar fi întărit propria Sa învăţătură. Sunt foarte mulţi oameni care nu se tem să-i înşele pe semenii lor, dar au fost învăţaţi şi impresionaţi de Duhul lui Dumnezeu că e ceva îngrozitor să-L mintă pe Făcătorul lor. Atunci când sunt puşi să jure, ei îşi dau seama că nu dau mărturie numai înaintea oamenilor, ci şi înaintea lui Dumnezeu; că, dacă dau o mărturie mincinoasă, aceasta se face înaintea Aceluia care citeşte în inimă şi care cunoaşte exact adevărul. Cunoaşterea judecăţilor îngrozitoare, care au urmat acest păcat, are o influenţă de înfrânare asupra lor.

Dar, dacă este cineva care poate să mărturisească cu hotărâre sub jurământ, apoi acesta este creştinul adevărat. El trăieşte continuu ca şi în prezenţa lui Dumnezeu, ştiind că orice gând este descoperit înaintea ochilor Aceluia cu care avem de a face; şi, când i se cere să facă aceasta înaintea Legii, este drept ca el să-L ia pe Dumnezeu ca martor că ceea ce spune este adevărul şi numai adevărul.

Isus a mers mai departe şi a statornicit o regulă care înlătură jurământul. El învaţă că adevărul exact trebuie să fie legea vorbirii. „Felul vostru de vorbire să fie: «Da, da şi nu, nu»; ce trece peste aceste cuvinte, vine de la cel rău“. [68]

Aceste cuvinte osândesc toate acele fraze fără înţeles şi de umplutură, care sunt vecine cu profanarea. Ele condamnă complimentele înşelătoare, ocolirea adevărului, frazele linguşitoare, exagerările, falsurile în comerţ, care sunt atât de obişnuite în societate şi în lumea afacerilor. Ele mai învaţă că nici un om care încearcă să pară ceea ce nu este, sau ale cărui cuvinte nu exprimă adevăratele simţăminte ale inimii sale, nu poate fi numit sincer.

Dacă aceste cuvinte ale Domnului ar fi luate în seamă, ele ar pune capăt bănuielilor rele şi neplăcutelor vorbiri de rău; pentru că, vorbind despre faptele şi motivele altuia, cine poate fi sigur că spune exact adevărul? Cât de deseori mândria, patima, ura personală, colorează impresia făcută! O privire, un cuvânt, chiar un accent al vocii, pot fi însufleţite de neadevăr. Şi faptele pot să fie în aşa fel înfăţişate, încât să dea o impresie greşită. Şi „ce trece peste aceste cuvinte, vine de la cel rău“.

Tot ce fac creştinii trebuie să fie transparent ca lumina soarelui. Adevărul este de la Dumnezeu; înşelăciunea, în oricare din miliardele ei de forme, este de la Satana, şi oricine se îndepărtează în vreun fel oarecare de linia cea dreaptă a adevărului se vinde singur puterii celui rău. Totuşi, nu este un lucru uşor să spui exact adevărul. Nu putem să spunem adevărul, dacă nu cunoaştem adevărul. Şi cât de adesea se întâmplă că păreri preconcepute, scăpări din minte, o cunoaştere incompletă, greşeli de judecată, ne împiedică să avem o dreaptă înţelegere a lucrurilor cu care avem de-a face. Noi nu putem să rostim adevărul, dacă minţile noastre nu sunt călăuzite continuu de Acela care este Adevărul.

Prin sfântul apostol Pavel, Domnul Hristos ne îndeamnă: „Vorbirea voastră [69] să fie totdeauna cu har“ (Col. 4,6). „Nici un cuvânt stricat să nu vă iasă din gură; ci unul bun, pentru zidire, după cum e nevoie, ca să dea har celor ce-l aud“ (Efes. 4,29). În lumina acestor texte din Sfânta Scriptură, se poate vedea cum cuvintele rostite de Domnul, pe Munte, osândesc vorbirea glumeaţă, uşuratică şi neruşinată. Ele cer ca vorbirea noastră să fie nu numai sinceră, ci şi curată.

Aceia care au învăţat de la Hristos nu vor lua deloc parte „la lucrările neroditoare ale întunericului“ (Efes.5,11). În vorbire, ca şi în viaţă, ei vor fi simpli, cinstiţi şi credincioşi, căci se pregătesc pentru societatea celor sfinţi, în gura cărora „nu s-a găsit minciună“ (Apoc. 14,5).

„Să nu vă împotriviţi celui ce vă face rău, ci oricui te loveşte peste obrazul drept, întoarce-i şi pe celălalt.“ Matei 5,39.

Prilejuri de aţâţare se iveau întruna la iudei din cauza contactului lor cu oastea romană. Detaşamentele militare staţionau în diferite puncte, pretutindeni în Iudea şi Galilea, iar prezenţa acestora aducea mereu aminte poporului despre decăderea sa, ca naţiune. Cu multă amărăciune în inimă, iudeii auzeau puternicul sunet de trâmbiţă şi vedeau cetele de soldaţi, rânduindu-se în jurul stindardului Romei şi salutând cu mult respect acest simbol al puterii ei. Ciocnirile între localnici şi ostaşi erau dese şi aţâţau ura poporului. Adesea, când vreun slujbaş roman, însoţit de garda sa de ostaşi, se grăbea să meargă dintr-un loc în [70] altul, el punea mâna pe ţăranii iudei, care lucrau la câmp, şi îi silea să poarte poveri pe drumuri de munte sau să facă oricare alt serviciu de care era nevoie. Lucrul acesta era în armonie cu legea şi obiceiul roman, iar împotrivirea la astfel de cereri dădea naştere la umilinţe şi cruzimi. În fiecare zi, în sufletele oamenilor se adâncea dorul de a scutura jugul roman. Mai cu seamă printre galileenii îndrăzneţi şi brutali, spiritul revoltei era vădit. Fiind un oraş de graniţă, Capernaum era sediul unei garnizoane romane şi, chiar în timpul când Isus învăţa norodul, vederea unei companii de ostaşi le reamintea ascultătorilor Săi gândul amar al umilirii lui Israel. Norodul privea cu nerăbdare la Isus, nădăjduind că El era Cel care avea să îngenunche mândria romană.

Isus privea cu tristeţe feţele întoarse spre El. El observă spiritul de răzbunare, care-şi întipărise pecetea cea rea asupra lor şi ştia cât de fierbinte doreşte poporul puterea de a-i zdrobi pe împilatori. Plin de întristare, El îi îndemnă: „Nu vă împotriviţi celui ce vă face rău. Ci, oricui te loveşte peste obrazul drept, întoarce-i şi pe celălalt“.

Aceste cuvinte nu erau decât o repetare a învăţăturii Vechiului Testament. E adevărat că regula „ochi pentru ochi şi dinte pentru dinte“ (Lev. 24,20), făcea parte din legile date prin Moise, dar aceasta era o lege civilă. Nimeni nu avea dreptul să se răzbune, pentru că aveau cuvintele Domnului: „Nu zice: «Îi voi întoarce eu răul!»“ „Nu zice: «Cum mi-a făcut el, aşa am să-i fac şi eu.»“ „Nu te bucura de căderea vrăjmaşului tău.“ „Dacă [71] este flămând vrăjmaşul tău, dă-i pâine să mănânce, dacă-i este sete, dă-i apă să bea.“ (Prov. 20,22; 24,17.29; 25, 21. 22).

Toată viaţa pământească a Domnului Isus a fost o trăire a acestui principiu. Mântuitorul nostru a părăsit locaşul Său ceresc spre a le aduce vrăjmaşilor Săi pâinea vieţii. Deşi calomnia şi prigoana au fost îngrămădite asupra Lui, de la leagăn şi până la mormânt, ele n-au făcut să iasă de la El decât expresia unei iubiri iertătoare. Iată ce zice El prin profetul Isaia: „Mi-am dat spatele înaintea celor ce Mă loveau şi obrajii înaintea celor ce-Mi smulgeau barba; nu Mi-am ascuns faţa de ocări şi de scuipări“ (Is. 50,6). „Când a fost chinuit şi asuprit, n-a deschis gura deloc, ca un miel pe care-l duci la măcelărie şi ca o oaie mută înaintea celor ce o tund: n-a deschis gura“ (Is.53,7). Iar de pe crucea de pe Golgota străbate prin veacuri rugăciunea Sa pentru ucigaşii Săi şi solia plină de nădejde pentru tâlharul muribund.

Prezenţa Tatălui L-a cuprins pe Hristos şi nu I s-a întâmplat nimic altceva decât ce a îngăduit iubirea nemărginită, pentru binecuvântarea omenirii. Acesta era izvorul Său de mângâiere şi este şi pentru noi. Acela care este pătruns de Spiritul Domnului Hristos rămâne în Hristos. Lovitura ţintită spre el cade asupra Mântuitorului, care îl înconjoară cu prezenţa Sa. Şi orice vine asupra lui, vine de la Hristos. El n-are nevoie să se împotrivească răului, deoarece Domnul este apărarea sa. Nimic nu-l poate atinge, decât dacă îngăduie El, şi „toate lucrurile“ îngăduite „lucrează împreună spre binele celor ce iubesc pe Dumnezeu“ (Rom. 8,28).

„Orişicui vrea să se judece cu tine şi să-ţi ia haina, lasă-i şi [72] cămaşa. Dacă te sileşte cineva să mergi cu el o milă de loc, mergi cu el două.“

Isus îi îndemna pe ucenicii Săi ca, în loc să se împotrivească cererilor acelora care aveau puterea, să facă chiar mai mult decât li se pretindea. Şi, pe cât era cu putinţă, să se achite de orice obligaţie, chiar dacă aceasta trecea peste prevederile legilor ţării. Legea, aşa cum era dată prin Moise, recomanda o deosebită consideraţie faţă de cel sărac. Când un om sărac îşi dădea haina ca zălog sau gaj pentru vreo datorie, creditorului nu-i era îngăduit să pătrundă în locuinţa acestuia, ca s-o ia. El trebuia să aştepte în uliţă până i se aducea zălogul. Şi, oricare ar fi fost împrejurările, obiectul trebuia înapoiat stăpânului său până seara (Deut. 24,10-13). În zilele Domnului Hristos, aceste măsuri bune erau prea puţin luate în seamă; dar Isus i-a învăţat pe ucenicii Săi să se supună hotărârii judecăţii, chiar dacă aceasta ar fi cerut mai mult decât îngăduia legea lui Moise. Chiar dacă li s-ar fi cerut o parte din îmbrăcămintea lor, trebuia să o dea. Mai mult, trebuia să-i dea creditorului dreptul său şi, dacă era nevoie, chiar mai mult decât atât. „Oricui vrea să se judece cu tine“, zicea El, „şi să-ţi ia haina, lasă-i şi cămaşa“. Şi dacă curierul îţi cere să mergi cu el o distanţă de o milă, mergi două.

Isus a adăugat: „Celui ce-ţi cere, dă-i; şi nu-i întoarce spatele celui ce vrea să împrumute de la tine“. Aceeaşi învăţătură a fost dată prin Moise: „Să nu-ţi împietreşti inima şi să nu-ţi închizi mâna înaintea fratelui tău celui lipsit. Ci să-ţi deschizi [73] mâna şi să-l împrumuţi cu ce-i trebuie ca să facă faţă nevoilor lui“ (Deut. 15,7-8).

Textul acesta lămureşte înţelesul cuvintelor Mântuitorului. Domnul nu ne învaţă să dăm fără nici o socoteală tuturor acelora care cer milă, ci zice: „Să-l împrumuţi cu ce-i trebuie, ca să facă faţă nevoilor lui“; şi acesta trebuie să fie un dar, mai degrabă decât un împrumut; noi trebuie „să dăm cu împrumut, fără să nădăjduim ceva în schimb“ (Luca 6,35).

Cine-şi face milă şi ajută, pe trei îi hrăneşte bine:
pe cel lipsit, pe sine şi pe Mine.

„Iubiţi pe vrăjmaşii voştri.“ Matei 5,44.

Învăţătura Mântuitorului: „Să nu vă împotriviţi celui ce vă face rău“ a fost un cuvânt greu pentru iudeii răzbunători, care au murmurat împotriva Lui, între ei. Dar Isus a făcut o declaraţie şi mai tare:

„Aţi auzit că s-a zis: «Să iubeşti pe aproapele tău şi să urăşti pe vrăjmaşul tău»“. Dar Eu vă spun: „Iubiţi pe vrăjmaşii voştri, binecuvântaţi pe cei ce blesteamă, faceţi bine celor ce vă urăsc şi rugaţi-vă pentru cei ce vă asupresc şi vă prigonesc, ca să fiţi fii ai Tatălui vostru care este în ceruri“.

Acesta era spiritul Legii pe care rabinii o răstălmăciseră, făcând din ea un şir de îndatoriri reci şi aspre. Ei se socoteau a fi mai buni decât ceilalţi oameni şi având dreptul la deosebita favoare a lui Dumnezeu, în virtutea naşterii lor ca israeliţi; dar Isus le-a îndreptat mintea spre spiritul iubirii iertătoare, ca fiind [74] dovada evidentă că ei nu erau însufleţiţi de motive mai nobile decât vameşii şi păcătoşii pe care îi dispreţuiau.

El le-a arătat apoi ascultătorilor Săi pe Conducătorul universului, cu numele nou de „Tatăl nostru“. Isus dorea să-i facă să înţeleagă cu câtă compătimire suspină inima lui Dumnezeu după ei. El îi învăţa că Dumnezeu poartă de grijă fiecărui suflet pierdut; că aşa „cum se îndură un tată de copiii lui, aşa se îndură Domnul de cei ce se tem de El“ (Ps. 103,13). O astfel de concepţie despre Dumnezeu n-a fost dată niciodată lumii de nici o altă religie, în afară de cea din Biblie. Păgânismul îi învaţă pe oameni să privească Fiinţa Supremă ca fiind ceva de temut, nicidecum de iubit, o zeitate duşmănoasă, care trebuie să fie îmblânzită prin sacrificii, nicidecum un Părinte care revarsă asupra copiilor Săi darul iubirii Sale. Chiar poporul Israel ajunsese aşa de orb faţă de preţioasa învăţătură a profeţilor cu privire la Dumnezeu, încât această descoperire a iubirii Sale părinteşti era un subiect original, un nou dar făcut lumii.

Iudeii susţineau că Dumnezeu îi iubeşte numai pe aceia care Îi slujesc — după părerea lor, pe aceia care împlinesc pretenţiile rabinilor — iar toţi ceilalţi oameni zac sub osânda şi sub blestemul Lui. Nu aşa, zicea Isus; ci toată lumea — atât cel rău, cât şi cel bun — stă în lumina strălucitoare a iubirii Sale. Voi trebuie să învăţaţi adevărul acesta chiar din natură; pentru că Dumnezeu „face să răsară soarele Său peste cei răi şi peste cei buni şi dă ploaie şi peste cei drepţi şi peste cei nedrepţi“.

Pământul produce, an după an, bunătăţile sale şi îşi continuă mişcarea de rotaţie în jurul soarelui, nu pentru că ar avea în sine o putere. Mâna lui Dumnezeu călăuzeşte planetele şi le poartă de grijă în mersul lor [75] ordonat prin Cosmos. Tot prin puterea Sa, vara şi iarna, timpul semănatului şi timpul seceratului, ziua şi noaptea urmează una alteia într-o succesiune ordonată. Prin Cuvântul Său, cresc plantele, apar frunzele, înfloresc florile. Orice lucru bun, pe care îl avem, fiecare rază de soare şi picătură de ploaie, fiecare bucată de pâine, fiecare clipă de viaţă, toate sunt un dar al iubirii.

Tatăl nostru cel ceresc a avut milă de noi chiar atunci când eram lipsiţi şi aveam un caracter neplăcut, fiind „vrednici să fim urâţi şi urându-ne unii pe alţii“. „Dar când s-a arătat bunătatea lui Dumnezeu, Mântuitorul nostru, şi dragostea Lui de oameni, El ne-a mântuit nu pentru faptele făcute de noi în neprihănire, ci pentru îndurarea Lui“ (Tit 3,3-5). Iubirea Sa, o dată primită în inimă, ne va face amabili şi iubitori nu numai faţă de aceia care ne plac, ci şi faţă de oamenii cei mai greşiţi, cei mai decăzuţi şi cei mai păcătoşi.

Numai aceia care sunt părtaşi de fire dumnezeiască sunt copii ai lui Dumnezeu. Nici clasa socială, nici naşterea, nici naţionalitatea, nici vreun privilegiu religios nu pot fi o dovadă că suntem membri ai familiei lui Dumnezeu; ci adevărata dovadă este iubirea, — o iubire care îmbrăţişează întreaga omenire. Chiar păcătoşii ale căror inimi nu sunt cu totul închise faţă de Duhul lui Dumnezeu vor răspunde la bunătate; aşa cum sunt gata să arate ură pentru ură, vor fi gata să dea pe faţă şi iubire pentru iubire. Dar numai Duhul lui Dumnezeu răspunde cu iubire la ură. Să fii amabil faţă de cel nemulţumitor şi faţă de cel rău, să faci binele fără să nădăjduieşti că vei fi răsplătit este deviza casei regale cereşti, semnul sigur prin care copiii Celui Prea Înalt îşi descoperă poziţia lor înaltă. [76] „Voi fiţi, dar, desăvârşiţi, după cum şi Tatăl vostru cel ceresc este desăvârşit.“ Matei 5,48.

Cuvântul „dar“ înseamnă o concluzie, o urmare la ceea ce s-a spus mai înainte. Isus a descris înaintea ascultătorilor Săi îndurarea şi iubirea dăinuitoare a lui Dumnezeu şi, de aceea, îi îndeamnă să fie desăvârşiţi. Pentru că Tatăl vostru cel ceresc „este bun şi cu cei nemulţumitori şi cu cei răi“ (Luca 6,35), pentru că S-a plecat ca să vă înalţe, de aceea, zicea Isus, puteţi deveni ca El în caracter şi puteţi să staţi în picioare fără vină, înaintea oamenilor şi a îngerilor.

Condiţiile vieţii veşnice, sub har, sunt tot cele care erau în Eden — o perfectă ascultare de principiile Legii Sale. Măsura de caracter prezentată în Vechiul Testament este şi în Noul Testament. Şi aceasta nu este o măsură pe care să n-o putem ajunge. În orice poruncă sau îndemn pe care-l dă Dumnezeu este o făgăduinţă care, cu siguranţă, se află la temelie. Dumnezeu a luat toate măsurile ca să putem ajunge asemenea Lui şi El va face aceasta pentru toţi cei care nu se împotrivesc printr-o voinţă stricată, care să facă fără putere harul Său.

Dumnezeu ne-a iubit cu o iubire negrăită, şi iubirea noastră se trezeşte faţă de El pe măsură ce înţelegem ceva din lungimea, lărgimea, adâncimea şi înălţimea acestei iubiri atrăgătoare a Domnului. Prin cunoaşterea iubirii Sale, dovedită faţă de noi pe când eram încă păcătoşi, inima împietrită se înmoaie, se supune, [77] iar păcătosul este transformat şi ajunge un fiu al cerului. Dumnezeu nu Se foloseşte de măsuri constrângătoare; mijlocul pe care îl întrebuinţează El pentru a izgoni păcatul din inimă este iubirea. Cu ajutorul ei, El transformă mândria în umilinţă, iar vrăjmăşia şi necredinţa în iubire şi credinţă.

Iudeii se chinuiseră îngrozitor ca să ajungă la desăvârşire prin propriile lor eforturi, dar dăduseră greş. Domnul le spusese că, având neprihănirea lor, cu nici un chip nu vor intra în Împărăţia cerurilor. Acum, El le arăta caracterul neprihănirii pe care o vor avea toţi aceia care vor intra în ceruri. În toată Predica de pe Munte El descrie roadele ei şi acum, printr-o propoziţie, arată izvorul şi natura ei: Fiţi desăvârşiţi, după cum şi Dumnezeu este desăvârşit. Legea nu este altceva decât o copie a caracterului lui Dumnezeu. Priviţi la Tatăl vostru cel ceresc şi veţi vedea în El o dovadă desăvârşită a principiilor care stau la temelia cârmuirii Sale.

Dumnezeu este iubire. Ca şi razele de lumină ce vin de la soare, iubirea, lumina şi bucuria izvorăsc de la El peste toate făpturile Sale. Natura Sa este de a da. Viaţa Sa însăşi este revărsarea iubirii neegoiste.

Slava Sa este binele fiilor Săi,
iar bucuria Sa o părintească grijă pentru ei.

El ne spune să fim desăvârşiţi după cum este şi El. Noi trebuie să fim izvoare de lumină şi binecuvântare pentru cei din jurul nostru, după cum este El pentru tot universul. Noi nu avem nimic de la noi înşine, ci lumina iubirii Sale străluceşte asupra noastră, iar noi trebuie să reflectăm razele ei. Cu multă bunătate din bunătatea Sa, şi noi putem să fim desăvârşiţi în sfera noastră, aşa după cum Dumnezeu este desăvârşit în sfera Lui.

Isus a spus: „Fiţi desăvârşiţi, după cum şi Tatăl vostru este desăvârşit“. Dacă sunteţi copii ai lui Dumnezeu, sunteţi părtaşi ai naturii Sale şi [78] nu puteţi fi altfel, decât asemenea Lui. Orice copil trăieşte prin viaţa tatălui său. Dacă sunteţi copii ai lui Dumnezeu — născuţi prin Duhul Său — trăiţi prin viaţa lui Dumnezeu. În Hristos, „locuieşte trupeşte toată plinătatea Dumnezeirii“ (Col. 2,9) şi viaţa lui Isus se arată „în trupul nostru muritor“ (2 Cor. 4,11). Având-o în voi, această viaţă va da naştere la acelaşi caracter şi va da pe faţă aceleaşi fapte pe care le-a arătat şi în El. În felul acesta, veţi fi în armonie cu orice învăţătură a Legii Sale, pentru că „Legea Domnului este desăvârşită şi înviorează sufletul“ (Ps. 19,7). Prin iubire, „neprihănirea Legii“ va fi „împlinită în noi, care trăim nu după îndemnurile firii pământeşti, ci după îndemnurile Duhului“ (Rom. 8,4). [79]

Capitolul 4 — Adevăratul motiv în slujire

„Luaţi seama să nu vă îndepliniţi neprihănirea voastră înaintea oamenilor, ca să fiţi văzuţi de ei.“ Matei 6,1.

Cuvintele rostite de Domnul pe Munte erau o expresie a învăţăturii nerostite a vieţii Sale, pe care oamenii nu ajunseseră s-o priceapă. Ei nu puteau să înţeleagă cum, având o aşa mare putere, a neglijat s-o folosească pentru a câştiga ceea ce ei socoteau ca fiind lucrul cel mai bun. Spiritul, motivele şi metodele lor erau cu totul contrare celor ale Sale. Cu toate că pretindeau a fi foarte plini de râvnă pentru cinstirea Legii, mândria deşartă era adevărata ţintă pe care o urmăreau ei, şi Domnul avea să le arate că iubitorul de sine este, de fapt, un călcător al Legii.

Dar principiile nutrite de farisei sunt date pe faţă de oamenii din toate timpurile. Spiritul fariseismului este spiritul firii omeneşti. Şi, cum Mântuitorul a arătat deosebirea dintre spiritul şi metodele Sale şi acelea ale rabinilor, învăţătura Sa este tot aşa de potrivită pentru oamenii tuturor timpurilor. Pe vremea Domnului Hristos, fariseii căutau să câştige favoarea cerului, pentru ca să-şi asigure onoarea lumii şi profitul personal, lucruri pe care le priveau ca o răsplată a virtuţii. În acelaşi timp, ei făceau paradă de faptele lor de milostenie înaintea norodului, ca să-i atragă atenţia şi să capete o faimă pentru sfinţenia lor. [80]

Isus le-a mustrat lăudăroşenia, spunând că Dumnezeu nu recunoaşte o asemenea slujire şi că linguşirea şi admiraţia poporului, pe care ei le căutau cu atâta ardoare, erau singura răsplată pe care aveau să o primească vreodată.

„Tu, dar, când faci milostenie“, zicea Domnul, „să nu ştie stânga ta ce face dreapta, pentru ca milostenia ta să fie făcută în ascuns; şi Tatăl tău, care vede în ascuns, îţi va răsplăti“.

Prin aceste cuvinte, Isus n-a învăţat că faptele de milostenie trebuie ţinute totdeauna în ascuns. Apostolul Pavel, scriind prin Duhul Sfânt, n-a ascuns generosul sacrificiu al creştinilor din Macedonia, ci a vorbit despre harul pe care Domnul îl lucrase în ei şi, în felul acesta, şi alţii au fost însufleţiţi de acelaşi duh. Tot el scria şi bisericii din Corint şi zicea: „Râvna voastră a îmbărbătat pe foarte mulţi dintre ei“ (2 Cor. 9,2).

Chiar cuvintele Domnului lămuresc ce a vrut să spună, anume că faptele de milostenie nu trebuie să aibă scopul de a câştiga lăudă şi cinste de la oameni. Adevărata evlavie nu face nimic pentru a fi o privelişte. Aceia care umblă după cuvintele de laudă şi linguşire şi se hrănesc cu ele, ca şi cu o dulceaţă, sunt creştini numai cu numele.

Prin faptele lor bune, urmaşii lui Hristos trebuie să aducă slavă nu lor înşile, ci Aceluia prin al Cărui har şi putere au făcut toate acestea. Orice faptă bună este adusă la îndeplinire numai prin Spiritul Sfânt, şi Spiritul este dat pentru proslăvirea Celui ce l-a dat, nu pentru a celui ce l-a primit. Când lumina lui Hristos străluceşte în suflet, gura va fi plină de laudă şi mulţumire faţă de Dumnezeu. Rugăciunile voastre, împlinirea datoriei, bunătatea voastră, tăgăduirea de sine nu vor alcătui niciodată [81] tema gândurilor sau conversaţiilor voastre. Isus va fi mărit, eul va fi ascuns, şi Hristos Se va arăta ca totul în toate.

Noi trebuie să dăruim în sinceritate, nu spre a face paradă de faptele noastre bune, ci din milă şi dragoste faţă de cei aflaţi în suferinţă. Sinceritatea scopului, adevărata bunătate a inimii, este motivul care are preţ în ochii cerului. Sufletul sincer în iubirea sa, cu inima întreagă în devoţiunea sa, este privit de Dumnezeu ca fiind mai de preţ decât mult aur din Ofir.

Nu trebuie să ne gândim la răsplată, ci la slujire; cu toate acestea, bunătatea arătată în acest spirit nu va rămâne nerăsplătită. „Tatăl tău, care vede în ascuns, îţi va răsplăti pe faţă“. Dacă este adevărat că Dumnezeu Însuşi este marea Răsplată, care le cuprinde pe toate celelalte, atunci sufletul Îl primeşte şi se bucură de El numai în măsura în care se face asemenea cu El în caracter. Numai cele ce sunt asemenea se pot preţui unele pe altele. Numai când ne dăruim pe noi înşine lui Dumnezeu pentru binele omenirii, şi El ni Se dăruieşte nouă.

Nimeni nu poate să facă loc în propria sa inimă şi viaţă, ca şuvoiul binecuvântării lui Dumnezeu să curgă spre alţii, fără ca să primească el însuşi o bogată răsplată. Colinele şi câmpiile care oferă o albie, pentru ca pâraiele de munte să ajungă la mare, nu suferă nici o pierdere prin aceasta. Ceea ce dau ele este răsplătit însutit, pentru că torentul care curge, murmurând în drumul său, lasă în urmă darul său de verdeaţă şi rodnicie. Iarba de pe malurile sale este de un verde viu, copacii sunt plini de frunziş verde, florile sunt mai îmbelşugate. Când pământul rămâne sterp şi scorojit de arşiţa dogoritoare a soarelui de vară, un brâu de verdeaţă arată cursul râului; [82] iar câmpia care îşi deschide sânul, ca să poarte comoara muntelui spre mare, este îmbrăcată cu prospeţime şi frumuseţe — o dovadă a răsplătirii pe care harul lui Dumnezeu le-o dă tuturor celor care se predau, ca să fie mijlocitori prin care El să-şi reverse binecuvântările Sale asupra lumii.

Aceasta este binecuvântarea de care au parte cei care arată milă faţă de nevoiaşi. Profetul Isaia zice: „Împarte-ţi pâinea cu cel flămând şi adu în casa ta pe nenorociţii fără adăpost; dacă vezi pe un om gol, acoperă-l şi nu întoarce spatele semenului tău. Atunci lumina ta va răsări ca zorile şi vindecarea ta va încolţi repede“ Domnul te va călăuzi neîncetat, îţi va sătura sufletul chiar în locuri fără apă; „Vei fi ca o grădină bine udată, ca un izvor ale cărui ape nu seacă“ (Isaia 58,7-11).

Lucrarea de binefacere este de două ori binecuvântată. În timp ce acela care dă celui lipsit îi face fericiţi pe alţii, el însuşi este binecuvântat într-o măsură mult mai mare. Harul lui Hristos dezvoltă în sufletul său trăsături de caracter, care sunt cu totul potrivnice egoismului — trăsături care vor curăţi, înnobila şi îmbogăţi viaţa. Faptele de milostenie, săvârşite în taină, vor lega inimile laolaltă şi le vor apropia tot mai mult de inima Aceluia din care izvorăşte orice impuls bun. Micile atenţii, micile fapte de iubire şi sacrificiul de sine, care se revarsă din viaţă tot aşa de tăcut ca şi parfumul dintr-o floare — toate acestea alcătuiesc nu o mică parte din binecuvântarea şi fericirea vieţii. Se va vedea la urmă că tăgăduirea de sine pentru binele şi fericirea altora, oricât de umilă şi nelăudată aici pe pământ, este recunoscută în cer ca semn al unirii noastre cu [83] Împăratul slavei, care a fost bogat şi, totuşi, S-a făcut sărac pentru noi.

Se poate ca faptele de binefacere să fi fost săvârşite în taină, dar influenţa celui ce le-a săvârşit nu poate fi ascunsă. Dacă lucrăm din toată inima ca urmaşi ai lui Hristos, inima va fi în strânsă simpatie cu Dumnezeu, iar Duhul lui Dumnezeu, impresionând spiritul nostru, va scoate la iveală sfintele armonii ale sufletului, ca răspuns la atingerea divină.

Acela care dă talente sporite celor care au folosit cu înţelepciune darurile ce le-au fost încredinţate, are plăcere să recunoască lucrarea poporului Său credincios în Cel Iubit, prin al cărui har şi putere au lucrat. Aceia care au urmărit dezvoltarea şi desăvârşirea unui caracter creştin, punându-şi puterile la lucru în fapte bune, vor culege în lumea viitoare ceea ce au semănat. Lucrarea începută pe pământ va ajunge perfecţiunea în acea viaţă mai înaltă şi mai sfântă, care va dura cât veşnicia.

„Când vă rugaţi, să nu fiţi ca făţarnicii.“ Matei 6,5.

Fariseii hotărâseră anumite ore pentru rugăciune; şi, dacă se aflau în altă parte la timpul hotărât, după cum se întâmpla adesea, se opreau oriunde ar fi fost — fie în stradă, fie în piaţă, în mijlocul mulţimilor de oameni ce alergau încoace şi încolo — şi, aşa cu voce tare, îşi înălţau rugăciunile lor formale. O astfel de închinare, adesea numai pentru înălţare de sine, a atras [84] mustrarea necruţătoare a lui Isus. Cu toate acestea, El n-a oprit rugăciunea publică, pentru că El Însuşi Se ruga împreună cu ucenicii Săi, în prezenţa mulţimilor. Dar El învăţa că rugăciunile particulare nu trebuie să fie auzite decât de Dumnezeu. Nici o ureche curioasă nu trebuie să primească povara unor astfel de cereri.

„Când te rogi, intră în odăiţa ta“. Să avem un loc stabilit pentru rugăciunea tainică. Isus alesese locuri anume pentru comuniunea cu Dumnezeu şi tot aşa trebuie să facem şi noi. Adesea, se simte nevoia să ne retragem într-un loc anume, oricât de umil ar fi, unde putem să fim singuri cu Dumnezeu.

„Roagă-te Tatălui tău, care este în ascuns“. În numele lui Isus, putem să venim în prezenţa lui Dumnezeu cu încrederea unui copil. Nu este nevoie de nici un om ca mijlocitor. Prin Isus, ne putem deschide inimile lui Dumnezeu, ca înaintea Unuia care ne cunoaşte şi ne iubeşte.

În locul tainic al rugăciunii, unde nici un ochi nu ne vede, decât ochiul lui Dumnezeu, nici o ureche nu ne aude, decât urechea lui Dumnezeu, putem să aducem cele mai tainice dorinţe şi frământări ale noastre înaintea Tatălui îndurării nemărginite; şi, în tăcerea şi liniştea sufletului, vocea aceea care nu zăboveşte niciodată să răspundă la strigătul unor nevoi omeneşti va vorbi inimilor noastre.

„Domnul este plin de milă şi de îndurare“ (Iacov 5,11). El aşteaptă cu o iubire neobosită să audă mărturisirile celor abătuţi şi să le primească pocăinţa. Aşteaptă un semn de recunoştinţă din partea noastră, cum aşteaptă mama zâmbetul de recunoaştere de la odrasla ei. Domnul vrea ca noi să înţelegem cât de arzător şi duios ne doreşte inima Sa. El ne invită să schimbăm încercările noastre cu simpatia Sa, [85] întristările noastre cu iubirea Lui, rănile noastre cu vindecarea Lui, slăbiciunea noastră cu tăria Lui, goliciunea noastră cu plinătatea Lui. Niciodată cel care a venit la El n-a fost dezamăgit. „Când îţi întorci privirile spre El, te luminezi de bucurie şi nu ţi se umple faţa de ruşine.“ (Psalmul 34,5).

Aceia care-L caută pe Dumnezeu în ascuns, aducând înaintea Domnului nevoile lor şi cerând ajutor, nu vor striga în zadar. „Tatăl tău, care vede în ascuns, îţi va răsplăti“. Dacă facem din Domnul tovarăşul nostru zilnic, vom simţi că puterile unei lumi nevăzute sunt în jurul nostru; privind la Isus, vom deveni asemenea chipului Său. Privind, vom fi schimbaţi. Caracterul este îmblânzit, curăţit şi înnobilat pentru Împărăţia cerească. Rezultatul sigur al comuniunii şi părtăşiei cu Domnul nostru va fi creşterea evlaviei, curăţiei şi ardoarei. Rugăciunea va fi din ce în ce mai inteligentă. Noi primim o educaţie dumnezeiască şi aceasta este dovedită printr-o viaţă de sârguinţă şi zel.

Sufletul care se întoarce spre Dumnezeu după ajutor, sprijin şi putere, prin rugăciune zilnică şi serioasă, va avea aspiraţii nobile, o înţelegere lămurită a adevărului şi datoriei, planuri mari de acţiune şi o continuă foame şi sete după neprihănire. Păstrând legătura cu Dumnezeu, vom ajunge în stare să le dăm şi altora, cu care venim în legătură, lumina, pacea şi seninătatea care domnesc în sufletele noastre. Tăria câştigată prin rugăciune, unită cu efortul stăruitor de a ne educa mintea pentru meditaţie şi luare-aminte, ne pregăteşte pentru îndatoririle zilnice şi ne păstrează un duh liniştit în toate împrejurările.

Dacă ne apropiem de Dumnezeu, El va pune în gura noastră un cuvânt ca să vorbim pentru El, chiar o laudă pentru Numele Său. [86]

Ne va da un ton din cântarea îngerilor, un imn de mulţumire pentru Tatăl nostru ceresc. În fiecare manifestare a vieţii, se va da pe faţă lumina şi iubirea unui Mântuitor care locuieşte în inimă. Tulburările din afară nu pot atinge viaţa care este trăită prin credinţa în Fiul lui Dumnezeu.

„Când vă rugaţi, să nu bolborosiţi aceleaşi vorbe, ca păgânii.“ Matei 6,7.

Păgânii îşi închipuiau că rugăciunile au meritul de a face ispăşire pentru păcat. Altfel spus, cu cât rugăciunea era mai lungă, cu atât meritul era mai mare. Dacă ar fi putut deveni sfinţi prin propriile lor eforturi, păgânii ar fi avut în ei înşişi ceva de care să se bucure, o pricină de laudă. Această idee despre rugăciune este expresia principiului îndreptăţirii prin merite personale, care stă la temelia tuturor sistemelor falsei religii. Fariseii adoptaseră această idee păgână despre rugăciune şi nimic n-a înlăturat-o în zilele noastre, chiar printre aceia care se pretind a fi creştini. Repetarea de fraze obişnuite şi tipice, când inima nu simte nici o nevoie de Dumnezeu, e la fel cu „bolboroselile“ păgânilor.

Rugăciunea nu este o ispăşire pentru păcat. Ea nu are nici o virtute, nici vreun merit în sine. Toate cuvintele înflorite, pe care le folosim, nu pot fi echivalente nici chiar cu o singură dorinţă sfântă. Rugăciunile cele mai elocvente nu sunt decât cuvinte fără rost, dacă nu exprimă adevăratele sentimente ale inimii. Numai rugăciunea care izvorăşte dintr-o inimă dornică, în care sunt exprimate nevoile simple ale sufletului, ca şi cum [87] am cere o favoare unui prieten pământesc, aşteptând ca ea să fie împlinită, doar aceasta este rugăciunea credinţei. Dumnezeu nu doreşte complimentele noastre ceremoniale, dar strigătul negrăit al unei inimi zdrobite şi stăpânite de simţământul păcatului şi al completei slăbiciuni îşi găseşte drum la Tatăl oricărei îndurări.

„Când postiţi să nu vă luaţi o înfăţişare posomorâtă, ca făţarnicii.“ Matei 6,16

Postul pe care îl recomandă Cuvântul lui Dumnezeu este mult mai mult decât o formă. El nu constă numai în a lăsa la o parte mâncarea, în a te îmbrăca în sac şi în a-ţi presăra cenuşă pe cap. Acela care posteşte, având adevărata părere de rău din cauza păcatului, nu umblă niciodată după laudă.

Ţinta postului pe care Dumnezeu ne îndeamnă să-l ţinem nu este de a ne chinui trupul pentru păcatul sufletului, ci de a ne ajuta să ne dăm seama de caracterul grav al păcatului, umilindu-ne inima înaintea lui Dumnezeu şi primind harul Său iertător. Porunca Sa către Israel era aceasta: „Sfâşiaţi-vă ini-mile, nu hainele, şi întoarceţi-vă la Domnul, Dumnezeul vostru.“ (Ioel 2,13).

Postul nu ne va fi de nici un folos pentru a face pocăinţă sau a ne măguli că, prin propriile noastre fapte, vom merita sau vom cumpăra o moştenire între cei sfinţi. Când I s-a adresat Domnului întrebarea: „Ce să facem, ca să săvârşim lucrările lui Dumnezeu?“, El a răspuns: „Lucrarea pe care o cere Dumnezeu este aceasta: să credeţi în Acela pe care L-a trimis El.“ (Ioan 6,28-29). Pocăinţa este întoarcerea de la eul personal spre Hristos, şi, dacă Îl primim pe Hristos aşa încât, prin credinţă, El să-Şi poată trăi viaţa în noi, faptele bune se vor vedea. [88]

Isus zicea: „Tu, când posteşti, unge-ţi capul şi spală-ţi faţa, ca să arăţi că posteşti, nu oamenilor, ci Tatălui tău, care este în ascuns“ (Matei 6,17-18). Ceea ce se face pentru slava lui Dumnezeu trebuie să se facă cu bucurie, nu cu inima tristă şi posomorâtă. În religia Domnului Isus nu este nimic posomorât. Dacă printr-o atitudine de murmurare, creştinii lasă impresia că au fost dezamăgiţi de Domnul lor, ei dau o mărturie falsă despre caracterul Său şi pun argumente în gura vrăjmaşilor Săi. Deşi prin cuvinte au pretenţia că Dumnezeu este Tatăl lor, totuşi, printr-o înfăţişare tristă şi posomorâtă ei se prezintă lumii ca nişte orfani.

Domnul doreşte să facem ca serviciul Său să apară atrăgător, cum şi este în realitate. Să faci ca tăgăduirea de sine şi frământările ascunse ale inimii să fie descoperite numai Mântuitorului. Să faci ca poverile să fie aduse la piciorul crucii şi să mergi înainte pe cărare, bucurându-te în iubirea Aceluia care te-a iubit cel dintâi. Poate că oamenii nu vor cunoaşte niciodată lucrarea care se săvârşeşte în ascuns între un suflet şi Dumnezeu, dar urmarea lucrării Duhului asupra inimii va fi văzută de toţi, pentru că „Acela care vede în ascuns, îţi va răsplăti“.

„Nu vă strângeţi comori pe pământ.“ Matei 6,19.

Comoara adunată pe pământ nu dăinuieşte; hoţii o sapă şi o fură; moliile şi rugina o strică; focul şi furtuna ne nimicesc averile. „Şi unde este comoara voastră, acolo va fi şi inima voastră“. Comoara adunată pe pământ va acapara mintea, dând cu totul la o parte lucrurile cereşti.

Iubirea de bani era pasiunea cea mai mare pe vremea iudeilor. [89]

Spiritul lumesc luase locul lui Dumnezeu şi al religiei în suflet. Tot aşa stau lucrurile şi în zilele noastre. Goana după îmbogăţire are o influenţă aşa de seducătoare şi fermecătoare asupra vieţii, încât nobleţea şi omenia sunt pervertite, până când se pierd. Slujirea Satanei este plină de grijă, frământare şi muncă istovitoare, iar bogăţia pe care oamenii se străduiesc s-o adune pe pământ, nu e decât pentru scurtă vreme.

Domnul zicea: „Strângeţi-vă comori în ceruri unde nu le mănâncă moliile şi rugina şi unde hoţii nu le sapă, nici nu le fură. Pentru că unde este comoara voastră, acolo va fi şi inima voastră“.

Sfatul este: „Să vă strângeţi comori în cer“. Este în interesul vostru personal să vă asiguraţi bogăţiile cereşti. Numai acestea sunt cu adevărat ale voastre, din tot ce aveţi. Comoara adunată în cer este nepieritoare. Nici focul sau apele n-o pot nimici, nici hoţii n-o pot jefui, nici moliile sau rugina n-o pot strica, pentru că Dumnezeu este Cel care o păstrează.

Această comoară, pe care Domnul o socoteşte mai de preţ decât tot ce are preţ, este „bogăţia slavei moştenirii Lui între sfinţi“ (Efes. 1,18). Ucenicii Domnului Hristos sunt numiţi giuvaierurile Sale, comoara Sa preţioasă şi deosebită. El zice: „Ei sunt pietrele cununii împărăteşti“ (Zah. 9,16). „Voi face pe oameni mai preţioşi decât aurul curat, mai scump decât aurul din Ofir“ (Is.13,12). Domnul Hristos priveşte la poporul Său, în curăţia şi desăvârşirea sa, ca la răsplata suferinţelor Sale, a umilinţei şi iubirii Sale, completarea strălucirii Sale fiind Hristos, marele Centru, de la care radiază toată strălucirea.

Nouă ne este dat să ne unim cu El în [90] marea lucrare de răscumpărare şi să ne împărtăşim cu El de bogăţiile câştigate prin moartea şi suferinţele Sale. Sfântul apostol Pavel le scria creştinilor din Tesalonic: „Căci cine este în adevăr nădejdea sau bucuria, sau cununa noastră de slavă? Nu sunteţi voi, înaintea Domnului nostru Isus Hristos, la venirea Lui? Da, voi sunteţi slava şi bucuria noastră“ (1 Tes. 2,19-20). Aceasta este comoara în vederea căreia ne îndeamnă Domnul să lucrăm. Caracterul este marele seceriş al vieţii. Fiecare cuvânt sau faptă care, prin harul lui Hristos, va da naştere, într-un suflet, la un impuls îndrumător spre cer, fiecare efort care tinde spre formarea unui caracter creştin, înseamnă adunarea unei comori în cer.

Unde este comoara, acolo va fi şi inima. Prin fiecare efort săvârşit în folosul altora, noi înşine avem un mare folos. Acela care sacrifică bani sau timp pentru răspândirea Evangheliei se înscrie, cu propriul său interes şi cu rugăciuni, pentru lucrare şi pentru sufletele care trebuie să fie mişcate prin ea, cu sentimentele sale de iubire care se revarsă asupra altora, iar el este îndemnat la o mai mare devoţiune pentru Dumnezeu, ca să poată ajunge în stare să le facă şi mai bine.

Iar în ziua cea din urmă, când bogăţiile pământului vor pieri, acela care şi-a adunat o comoară în cer, va privi ce a câştigat — viaţa sa. Dacă am ascultat de cuvintele Domnului Hristos, atunci când ne vom aduna în jurul marelui tron alb, vom vedea suflete care au fost mântuite prin lucrarea noastră şi vom şti că unul i-a câştigat pe alţii, iar aceştia pe alţii — o mare ceată adusă în cerul păcii, ca rezultat al strădaniilor noastre; acolo ne vom depune coroanele la picioarele lui Isus şi-L vom lăuda de-a lungul veacurilor nesfârşite ale veşniciei. Cu ce bucurie îi va privi atunci lucrătorul lui Hristos [91] pe aceşti răscumpăraţi, care se împărtăşesc de slava Mântuitorului! Cât de preţios va fi cerul pentru aceia care au fost credincioşi în lucrarea de câştigare de suflete!

„Dacă deci, aţi înviat împreună cu Hristos, să umblaţi după lucrurile de sus, unde Hristos şade la dreapta lui Dumnezeu“ (Coloseni 3,1).

„Dacă ochiul tău este sănătos, tot trupul tău va fi plin de lumină“ Matei 6,22.

Sinceritate intenţiei, consacrarea din toată inima faţă de Dumnezeu, sunt condiţia despre care vorbeşte Mântuitorul în cuvintele Sale. Fă ca intenţia să fie sinceră şi neşovăielnică, deosebeşte adevărul şi ascultă de el, oricât ar costa aceasta şi vei primi atunci lumina divină. Adevărata evlavie începe atunci când s-a pus capăt oricărui compromis cu păcatul. Atunci limbajul inimii va fi acela al apostolului Pavel: „Fac un singur lucru: uitând ce este în urma mea şi aruncându-mă spre ce este înainte, alerg spre ţintă, pentru premiul chemării cereşti a lui Dumnezeu, în Hristos Isus“. „Ba încă şi acum privesc toate aceste lucruri ca o pierdere, faţă de preţul nespus de mare al cunoaşterii lui Hristos Isus, Domnul meu. Pentru El am pierdut toate şi le socotesc ca un gunoi, ca să câştig pe Hristos“ (Filip. 3,13-14,8).

Dar, dacă ochiul este orbit de iubirea de sine, atunci nu e decât întuneric. „Dacă ochiul tău este rău, tot trupul tău va fi plin de întuneric“. Întunericul acesta îngrozitor i-a învăluit pe iudei într-o necredinţă încăpăţânată, [92] făcându-i neînstare să preţuiască misiunea şi caracterul Aceluia care venise să-i salveze din păcate.

Cedarea în faţa ispitei începe prin a-i îngădui minţii să şovăie, prin a fi nestatornic în încrederea ta în Dumnezeu. Dacă nu alegem să ne predăm pe deplin lui Dumnezeu, atunci suntem în întuneric. Dacă păstrăm vreo rezervă oarecare, atunci lăsăm o uşă deschisă, prin care Satana poate să intre să ne rătăcească prin ispitele sale. El ştie că, dacă poate să ne întunece viziunea, aşa încât ochiul credinţei să nu-L mai poată vedea pe Dumnezeu, nu va mai fi nici o piedică împotriva păcatului.

Preferinţa pentru vreo dorinţă păcătoasă dovedeşte rătăcirea sufletului. Fiecare îngăduinţă faţă de acea dorinţă întăreşte a-versiunea sufletului faţă de Dumnezeu. Mergând pe calea dorită de Satana, suntem împresuraţi de umbrele răului şi fiecare pas duce la întuneric din ce în ce mai des, făcând să crească tot mai mult orbirea inimii.

Aceeaşi lege conduce atât lumea spirituală, cât şi lumea naturală. Cel care locuieşte în întuneric va ajunge în cele din urmă să-şi piardă puterea de a vedea. El este acoperit de un întuneric mai des decât acela de la miezul nopţii; razele strălucitoare de la miezul zilei nu-i pot aduce unuia ca acesta, nici o lumină. „El umblă în întuneric şi nu ştie încotro merge, pentru că întunericul i-a orbit ochii“ (Ioan 2,11). Nutrind mereu păcatul în inimă, desconsiderând în chip voit apelurile iubirii divine, păcătosul pierde plăcerea de a face binele, dorul după Dumnezeu, însăşi putinţa de a primi lumina cerului. Invitaţia harului este încă plină de iubire, lumina străluceşte tot aşa de puternic ca şi atunci când s-a revărsat pentru prima dată asupra sufletului său, dar glasul întâmpină urechi surde, lumina cade pe nişte ochi orbiţi. [93]

Nici un suflet nu este până în cele din urmă părăsit de Dumnezeu, lăsat în propriile sale căi, atâta timp cât mai este o speranţă pentru mântuirea lui. „Omul se îndepărtează de Dumnezeu, nu Dumnezeu de om“. Tatăl nostru ceresc ne urmăreşte cu apeluri, avertizări şi asigurări de iubire, pline de compătimire, până când alte ocazii şi privilegii vor fi cu totul în zadar. Răspunderea rămâne asupra păcătosului. Împotrivindu-se astăzi Duhului lui Dumnezeu, el pregăteşte calea pentru o altă împotrivire, când lumina va veni cu o putere şi mai mare. În felul acesta, pornirea lui spre împotrivire ajunge din ce în ce mai puternică, până când, în cele din urmă, lumina nu-l va mai putea impresiona şi el va înceta să răspundă în vreun fel chemării Duhului lui Dumnezeu. Atunci „chiar lumina care este în tine“, s-a făcut întuneric. Însuşi adevărul pe care îl cunoaştem a ajuns aşa de pervertit, încât face să crească şi mai mult orbirea sufletului.

„Nimeni nu poate sluji la doi stăpâni.“ Matei 6,24.

Domnul Hristos nu zice că omul va sluji sau nu va sluji la doi stăpâni, ci că nu poate să facă aceasta. Între interesele lui Dumnezeu şi interesele lui Mamona nu există nici o legătură sau atracţie. Chiar acolo unde conştiinţa îi avertizează pe creştini să se ferească, să se lepede de sine, să se oprească, acolo, cel lumesc trece hotarul, spre a-şi satisface pornirile sale egoiste. De o parte a hotarului este umilul urmaş al lui Hristos; de cealaltă parte este uşuraticul iubitor de lume, sclavul modei, dedat la frivolitate, răsfăţându-se în plăceri oprite. [94]

Nimeni nu poate să ia o poziţie neutră; nu există nici o clasă de mijloc, care să nu-L iubească pe Dumnezeu şi nici să slujească vrăjmaşului dreptăţii. Hristos trebuie să locuiască în agenţii Săi omeneşti, să lucreze prin aptitudinile lor şi să acţioneze prin capacităţile lor. Voinţa lor trebuie să fie supusă voinţei Lui; ei trebuie să lucreze după îndemnurile Duhului Său. Atunci nu mai trăiesc ei, ci Hristos trăieşte în ei. Acela care nu se predă cu totul lui Dumnezeu se află sub controlul unei alte puteri, ascultând de un alt glas, ale cărui şoapte au un caracter cu totul diferit. Serviciul pe jumătate îl aşează pe om de partea vrăjmaşului, ca aliat plin de succes al oştilor întunericului. Când cei ce pretind a fi ostaşi ai lui Hristos se angajează în confederaţia Satanei şi-i dau ajutor, ei dau dovadă că sunt vrăjmaşi ai lui Hristos. Ei îşi calcă jurământul cel sfânt şi formează o legătură între Satana şi adevăraţii ostaşi, astfel că, prin aceşti agenţi, vrăjmaşul lucrează mereu, ca să rătăcească inimile ostaşilor lui Hristos.

Cea mai puternică fortăreaţă a viciului în lumea aceasta nu este viaţa nelegiuită a păcătosului învederat sau a omului decăzut şi lepădat de lume, ci viaţa aceea care, altfel, pare virtuoasă, onorabilă şi nobilă, dar în care este nutrit un păcat, este îngăduit un viciu. Pentru sufletul care se luptă în taină împotriva unei ispite uriaşe, tremurând chiar pe pragul prăpastiei, un astfel de exemplu este unul dintre cele mai puternice îndemnuri spre păcat. Acela care, fiind înzestrat cu înalte concepţii despre viaţă, adevăr şi onoare, calcă totuşi cu bună ştiinţă o regulă a sfintei Legi a lui Dumnezeu, a stricat darurile sale nobile, prefăcându-se într-o momeală pentru păcat. Geniul, talentul, iubirea, chiar faptele generoase şi pline de simpatie [95] pot deveni momeli ale Satanei, ca să atragă sufletele în prăpastia ruinei, atât pentru viaţa aceasta, cât şi pentru viaţa viitoare.

„Nu iubiţi lumea, nici lucrurile din lume. Dacă iubeşte cineva lumea, dragostea Tatălui nu este în el. Căci tot ce este în lume: pofta firii pământeşti, pofta ochilor şi lăudăroşenia vieţii, nu sunt de la Tatăl, ci din lume“ (1 Ioan 2,15-16).

„Nu vă îngrijoraţi.“ Matei 6,25.

Acela care v-a dat viaţa cunoaşte nevoia voastră de hrană şi o împlineşte. Acela care a creat corpul nu este nepăsător faţă de nevoile voastre de îmbrăcăminte. Cel ce a dat un dar mare nu va da şi tot ce mai trebuie, ca să-l facă deplin?

Isus a îndreptat gândul ascultătorilor Săi la păsările cerului, care îşi ciripesc imnurile lor de laudă, fără să fie stânjenite de îngrijorări; ele „nici nu seamănă, nici nu seceră“, şi totuşi Părintele cel veşnic Se îngrijeşte de nevoile lor. Şi Isus întreabă: „Oare nu sunteţi voi cu mult mai de preţ decât ele?“

„Nu te uita la tine că eşti atât de slab,
Nici la duşmanul care te-ar nimici de grab;
Nici un păr nu-ţi cade şi nici o clipă nu-i
Şi nu-i nici o-ncercare decât cu voia Lui.“

Colinele şi câmpiile străluceau de mulţimea florilor şi, atrăgând atenţia spre ele, în răcoarea dimineţii, [96] Isus a zis: „Uitaţi-vă cu băgare de seamă cum cresc crinii de pe câmp“. Formele pline de graţie şi culorile plăcute ale pomilor şi florilor pot fi copiate de iscusinţa oamenilor, dar ce mână poate să dea viaţă şi unei flori sau unui firicel de iarbă? Fiecare floare de pe marginea drumului îşi datorează existenţa aceleiaşi puteri care a întocmit lumile înstelate din înălţimi. Prin toate lucrurile create, vibrează un puls de viaţă din inima mult cuprinzătoare a lui Dumnezeu. Florile de pe câmp sunt înveşmântate de mâna Sa în haine mai bogate decât au avut vreodată cei mai bogaţi regi de pe pământ. Şi „dacă astfel îmbracă Dumnezeu iarba de pe câmp, care astăzi este, iar mâine va fi aruncată în cuptor, nu vă va îmbrăca El, cu mult mai mult, pe voi, puţin credincioşilor?“

Cel ce a făcut florile şi i-a dat păsărelei ciripitul, zice: „Uitaţi-vă cu băgare de seamă cum cresc crinii“. „Uitaţi-vă la păsările cerului“. Privind la minunăţia lucrurilor naturii, puteţi să învăţaţi mai mult din înţelepciunea lui Dumnezeu decât ştiu învăţaţii cei mari. Pe petalele crinului, Dumnezeu a scris o solie pentru voi — o solie scrisă într-un limbaj pe care inimile voastre îl pot citi numai dacă înlătură neîncrederea, egoismul şi grijile chinuitoare. De ce v-a dăruit El păsărele cântătoare şi flori gingaşe? Oare nu ca o revărsare a iubirii din inima unui Părinte, care să lumineze şi să înveselească drumul vieţii voastre? Tot ce vă era necesar pentru existenţă, v-ar fi putut fi dăruit, fără flori şi păsări, dar Dumnezeu nu era mulţumit doar să vă asigure ceea ce ar fi fost îndeajuns pentru întreţinerea vieţii. El a umplut pământul, văzduhul şi cerul cu frumuseţi care să vă vorbească despre intenţia Lui plină de iubire pentru voi. Frumuseţea tuturor lucrurilor create nu este decât o rază din strălucirea slavei Sale. Dacă a folosit o iscusinţă atât de nemărginită pentru lucrurile naturii şi [97] pentru fericirea şi bucuria voastră, vă mai puteţi îndoi că va da fiecăruia orice binecuvântare de care are nevoie?

„Uitaţi-vă cu băgare de seamă la crinii de pe câmp“. Fiecare floare, care-şi deschide petalele la lumina soarelui, ascultă de aceeaşi mare lege, care călăuzeşte stelele. Şi cât de simplă şi frumoasă, cât de plăcută este viaţa ei!

Prin flori, Dumnezeu ne atrage atenţia la frumuseţea caracterului ce seamănă cu cel al lui Hristos. El, care a dat aşa frumuseţe florilor, doreşte cu atât mai mult ca sufletul să fie îmbrăcat cu frumuseţea caracterului lui Hristos.

„Priviţi“, a zis Isus, „cum cresc crinii“; cum răsar din pământul rece şi negru sau din noroiul din albia râului şi îşi revarsă frumuseţea şi parfumul lor plăcut. Cine s-ar gândi la o asemenea frumuseţe, dacă ar privi bulbul gloduros şi cenuşiu al crinului? Însă, când viaţa ascunsă de Dumnezeu în această plantă se dezvoltă, la porunca Lui, sub influenţa ploii şi a luminii soarelui, oamenii rămân uimiţi, privindu-i graţia şi frumuseţea. Tot astfel se va dezvolta şi viaţa lui Dumnezeu în fiecare suflet omenesc, care se va supune lucrării harului Său, care vine cu binecuvântările ei la toţi, asemenea ploii şi luminii soarelui în natură. Prin Cuvântul lui Dumnezeu au fost create florile, şi acelaşi Cuvânt va produce în voi frumuseţea Spiritului Său.

Legea lui Dumnezeu este legea iubirii. El v-a înconjurat cu frumuseţe, ca să vă înveţe că nu sunteţi aduşi pe lume doar ca să munciţi pentru voi înşivă, să săpaţi şi să zidiţi, să vă obosiţi şi să plănuiţi, ci să faceţi ca viaţa voastră să fie strălucitoare, veselă şi frumoasă, prin iubirea lui Hristos, ca şi florile, pentru a face fericite şi alte vieţi, prin lucrarea iubirii.

Taţi şi mame, îndemnaţi-i pe copiii voştri să înveţe de la flori. Luaţi-i împreună cu voi în grădină şi pe câmp, [98] sub pomii înverziţi şi deprindeţi-i să citească în natură solia iubirii lui Dumnezeu. Faceţi ca gândul despre El să fie legat de păsări, flori şi copaci, îndrumaţi-i pe copii să vadă în fiecare lucru plăcut şi frumos, un cuvânt al iubirii lui Dumnezeu pentru ei. Recomandaţi-le religia voastră, prin însuşirile ei plăcute. Faceţi ca legea bunătăţii să fie scrisă pe buzele voastre.

Învăţaţi-i pe copii că, prin iubirea cea mare a lui Dumnezeu, firea lor poate fi schimbată şi adusă în armonie cu El. Spuneţi-le că El doreşte ca viaţa să le fie frumoasă ca florile. Când culeg florile delicate, învăţaţi-i că Cel care a făcut florile este mult mai frumos decât ele. În felul acesta, vrejul inimii lor se va înfăşura în jurul Lui, va ajunge ca viţa în jurul unui arac. Cel care e „cu totul plăcut“ va ajunge pentru ei un tovarăş de fiecare zi şi un prieten intim, iar viaţa lor va fi schimbată după chipul curăţiei Sale.

„Căutaţi mai întâi Împărăţia lui Dumnezeu.“ Matei 6,33.

Norodul care asculta Cuvintele Domnului Hristos aştepta cu mare nerăbdare proclamarea împărăţiei pământeşti. În timp ce Isus le descoperea comorile cerului, întrebarea care se ridica din multe inimi era: Cum am putea să ajungem la cele urmărite de noi în lumea aceasta, folosindu-ne de El? Isus le-a arătat că, dacă fac din cele lumeşti grija lor cea mai de seamă, atunci ei seamănă cu neamurile păgâne din jurul lor, [99] trăind ca şi când n-ar exista un Dumnezeu a Cărui grijă iubitoare este îndreptată spre făpturile Sale.

„Toate aceste lucruri“, zicea Domnul, „neamurile lumii le caută. Tatăl vostru cel ceresc ştie că aveţi trebuinţă de ele. Căutaţi mai întâi Împărăţia lui Dumnezeu şi neprihănirea Lui; şi toate aceste lucruri vi se vor da pe deasupra“ (Luca 12,30; Matei 6,33). „Eu am venit să vă înfăţişez Împărăţia dragostei, a neprihănirii şi a păcii. Deschideţi-vă inimile ca să primiţi această Împărăţie şi să-i slujiţi din toată inima. Cu toate că este o împărăţie spirituală, să nu vă îngrijoraţi, crezând că nevoile voastre vremelnice nu vor mai fi luate în seamă, dacă vă predaţi în slujba lui Dumnezeu. Acela care are toată puterea în cer şi pe pământ, va purta de grijă nevoilor voastre.“

Isus nu ne scuteşte de obligaţia de a munci, dar ne sfătuieşte să-L facem pe El Cel dintâi, Cel din urmă şi Cel mai bun în orice. Să nu întreprindem nici o lucrare, să nu urmărim nici un plan, să nu căutăm nici o plăcere, care ar împiedica lucrarea neprihănirii Sale în caracterul şi viaţa noastră. Tot ce facem să fie făcut din toată inima, ca pentru Domnul.

În timpul lucrării Sale pe pământ, Domnul Isus a dat demnitate vieţii în toate amănuntele ei, înfăţişându-le oamenilor slava lui Dumnezeu şi supunând totul voinţei Tatălui Său. Dacă urmăm pilda Sa, avem asigurarea că toate lucrurile de care avem nevoie în viaţa aceasta „ni se vor da pe deasupra“. Sărăcia sau bogăţia, boala sau sănătatea, naivitatea sau înţelepciunea — toate sunt prevăzute în făgăduinţele harului Său.

Braţul cel veşnic al lui Dumnezeu cuprinde sufletul care vine la El după ajutor, oricât de slab ar fi acel suflet. [100]

Cele preţioase de pe pământ vor pieri; dar sufletul care trăieşte pentru Dumnezeu va dăinui împreună cu El. „Lumea şi pofta ei trec, dar cine face voia lui Dumnezeu rămâne în veac“ (1 Ioan 2,17). Cetatea lui Dumnezeu îşi va deschide porţile de mărgăritar ca să-L primească pe acela care, în timpul vieţuirii sale pe pământ, a învăţat să se încreadă în Dumnezeu pentru călăuzire şi înţelepciune, pentru mângâiere şi nădejde, chiar în mijlocul lipsurilor şi necazurilor. El va fi primit acolo cu cântări îngereşti şi va mânca din pomul vieţii. „Pot să se mute munţii, pot să se clatine dealurile, dar dragostea Mea nu se va muta de la tine şi legământul Meu de pace nu se va clătina, zice Domnul, care are milă de tine“ (Isaia 54,10).

„Nu vă îngrijoraţi de ziua de mâine... Ajunge zilei necazul ei.“ Matei 6,34.

Dacă te-ai predat lui Dumnezeu, ca să faci lucrarea Lui, nu trebuie să te îngrijorezi de ziua de mâine. Acela, al cărui slujitor eşti, cunoaşte sfârşitul de la început. Întâmplările zilei de mâine, care sunt ascunse de ochii tăi, sunt descoperite ochilor Aceluia care este Atotputernic.

Dacă luăm noi conducerea lucrurilor pe care trebuie să le facem şi ne bizuim pe priceperea noastră ca să izbutim, ne luăm o sarcină pe care Domnul nu ne-a dat-o şi încercăm s-o purtăm fără ajutorul Său. Noi luăm asupra noastră o responsabilitate care Îi aparţine lui Dumnezeu, aşezându-ne în felul acesta în locul Său. Se poate să ne [101] îngrijorăm şi să bănuim primejdia şi pierderea care vor veni asupra noastră. Dar, dacă credem într-adevăr că Domnul ne iubeşte şi vrea să ne facă bine, vom înceta să ne mai frământăm în ce priveşte viitorul. Ne vom încrede în Dumnezeu, aşa cum se încrede un copil într-un părinte iubitor. Atunci frământările şi chinurile noastre vor pieri, pentru că voinţa noastră este cuprinsă în voinţa lui Dumnezeu. Domnul Hristos nu ne-a făgăduit ajutor ca să purtăm azi poverile de mâine. El a zis: „Harul Meu îţi este de ajuns“ (2 Cor. 12,9). Dar, ca şi mana dată în pustie, harul Său este dăruit zilnic, ca să facem faţă nevoilor acelei zile. Ca şi oştile lui Israel în peregrinajul vieţii lor, şi noi putem să găsim, dimineaţă de dimineaţă pâinea din ceruri, atât cât trebuie pentru fiecare zi.

Numai o zi este a noastră, şi în timpul acestei zile trebuie să trăim pentru Domnul. Pentru această singură zi, trebuie să punem în mâinile lui Isus, într-o servire solemnă, toate intenţiile şi planurile noastre, aruncând toate îngrijorările noastre asupra Lui, pentru că El ne poartă de grijă. „Căci ştiu gândurile pe care le am cu privire la voi, zice Domnul, gânduri de pace şi nu de nenorocire, ca să vă dau un viitor şi o nădejde“ (Ier. 29.11). „În linişte şi odihnă va fi mântuirea voastră, în seninătate şi încredere va fi tăria voastră“ (Isaia 30,15).

Dacă vei căuta pe Domnul şi te vei întoarce spre El în fiecare zi, dacă prin propria ta alegere spirituală, vei fi slobod şi plin de bucurie în Domnul, dacă vei veni, cu bucuroasă consimţire a inimii, la chemarea sa plină de iubire, ca să porţi jugul lui Hristos — jugul ascultării şi servirii — toate murmurările tale vor fi potolite, toate greutăţile tale vor fi îndepărtate, toate problemele grele cu care te confrunţi vor fi dezlegate. [102]

Capitolul 5 — Rugăciunea Domnului

„Iată cum trebuie să vă rugaţi.“ Matei 6,9.

Rugăciunea domnească a fost dată de două ori de Mântuitorul, prima dată mulţimii, în Predica de pe Munte, şi a doua oară, la câteva luni după aceea, numai ucenicilor. Ucenicii plecaseră pentru scurtă vreme de lângă Domnul, iar la întoarcere L-au găsit cufundat în comuniune cu Dumnezeu. Fără să ţină seama de prezenţa lor, El continua să Se roage cu voce tare. Faţa Mântuitorului era luminată de o strălucire cerească. El părea a fi chiar în prezenţa Celui nevăzut, iar în cuvintele Sale era o putere vie, deoarece vorbea cu Dumnezeu.

Inimile ucenicilor care ascultau erau adânc mişcate. Ei au observat cât de des petrecea El ore lungi în singurătate, în comuniune cu Tatăl Său. El Îşi petrecea zilele, slujind mulţimilor care se îngrămădeau în jurul Lui şi dezvăluind gândurile perfide ale rabinilor. Munca această neîncetată Îl istovea adesea aşa de mult, încât mama şi fraţii Săi, şi chiar ucenicii Săi, se temeau că-Şi va primejdui viaţa. Dar, când Se întorcea de la orele de rugăciune, care încheiau obositoarea zi, ei vedeau că faţa Sa era plină de pace şi un suflu de reînviorare părea că străbate fiinţa Sa. El venea zi după zi, de la orele petrecute cu Dumnezeu, ca să le aducă oamenilor lumina din ceruri. Ucenicii ajunseseră să facă [103] o legătură între orele Sale de rugăciune şi puterea cuvintelor Sale. Acum, când ascultau rugăciunea Sa fierbinte, inimile lor erau pline de respect şi smerenie. Când El a încetat să Se mai roage, pătrunşi de marea lor lipsă, ucenicii I-au zis: „Doamne, învaţă-ne să ne rugăm“ (Luca 11,1).

Isus nu le-a dat un nou model de rugăciune, ci o repetă pe aceea pe care le-o spusese mai înainte: „Trebuie să pricepeţi ce v-am dat mai înainte. Rugăciunea aceea are un înţeles adânc, pe care încă nu l-aţi pătruns“.

Totuşi, Mântuitorul nu ne mărgineşte numai la folosirea acestor cuvinte. Ca Unul care este strâns legat de omenirea aceasta, El prezintă rugăciunea Sa ideală — cuvinte aşa de simple, că pot fi folosite şi pricepute chiar de un copilaş, şi totuşi atât de cuprinzătoare, încât însemnătatea lor nu poate fi niciodată cuprinsă, nici chiar de minţile cele mai agere. Suntem îndemnaţi să venim înaintea Tatălui cu prinosul nostru de mulţumire, să Îi facem cunoscute dorinţele noastre, să ne mărturisim păcatele şi să cerem harul Său, potrivit cu făgăduinţa Sa.

„Când vă rugaţi, să ziceţi: «Tatăl nostru».“ Luca 11,2.

Isus ne învaţă să-L numim pe Tatăl Său, Tatăl nostru. Lui nu-I este ruşine să ne numească fraţi. (Evrei 2,11). Atât de voioasă, atât de dornică este inima Mântuitorului să ne spună bun venit, ca membri ai familiei lui Dumnezeu, încât, din primele cuvinte pe care trebuie să le folosim când ne apropiem de Domnul, El pune asigurarea rudeniei noastre divine: „Tatăl nostru“. [104]

Aici se dezvăluie minunatul adevăr, plin de încurajare şi mângâiere, că Dumnezeu ne iubeşte ca pe Fiul Său. Aceasta şi spunea Domnul Isus în ultima Sa rugăciune pentru ucenicii Săi: „Tu i-ai iubit cum M-ai iubit pe Mine“ (Ioan 17,23).

Lumea aceasta, despre care Satana zisese că este a lui şi pe care o stăpânise cu aspră tiranie, era acum înconjurată de iubirea Fiului lui Dumnezeu şi, printr-o mare înfăptuire, legată iarăşi de tronul lui Dumnezeu. Heruvimii şi Serafimii, precum şi oştile nenumărate ale tuturor lumilor necăzute au cântat imnuri de laudă la adresa lui Dumnezeu şi a Mielului, în clipa când a fost asigurată biruinţa aceasta. Ei s-au bucurat că s-a deschis o cale de scăpare pentru neamul omenesc decăzut şi că pământul are să fie răscumpărat de sub blestemul păcatului. Dar cât de mult se vor bucura aceia care sunt obiectul unei aşa iubiri de neînchipuit!

Cum am putea să ne îndoim vreodată şi să fim în nesiguranţă, cum am putea să ne simţim orfani? Isus a luat asupra Sa natura omenească, tocmai pentru a veni în ajutorul acelora care au călcat Legea. El S-a făcut asemenea nouă, ca să putem avea pacea şi siguranţa veşnică. Avem în ceruri un Apărător şi oricine Îl primeşte ca Mântuitor personal nu este lăsat orfan, ca să poarte povara propriilor sale păcate.

„Prea iubiţilor, acum suntem copii ai lui Dumnezeu“. „Şi, dacă suntem copii, suntem şi moştenitori: moştenitori ai lui Dumnezeu şi împreună moştenitori cu Hristos, dacă suferim cu adevărat împreună cu El ca să fim şi proslăviţi împreună cu El“. „Şi ce vom fi nu s-a arătat încă. Dar ştim că atunci când Se va arăta El vom fi ca El, pentru că Îl vom vedea aşa cum este“ (1 Ioan 3,2; Rom. 8,17).

Cel dintâi pas pe care-l facem pentru a ne apropia de Dumnezeu este acela de a cunoaşte [105] şi crede iubirea pe care El o are faţă de noi (1 Ioan 4,16), deoarece suntem îndemnaţi să venim la El, constrânşi de iubirea Sa.

Înţelegerea iubirii lui Dumnezeu aduce după sine renunţarea la iubirea de sine. Dându-I lui Dumnezeu numele de Tatăl nostru, îi recunoaştem pe toţi copiii Săi ca fiind fraţii noştri. Suntem toţi o parte din marea ţesătură a omenirii, toţi suntem membri ai unei singure familii. În rugăciunile noastre, trebuie să-i cuprindem pe toţi semenii noştri, ca pe noi înşine. Acela care caută binecuvântări numai pentru sine nu se roagă cum trebuie.

Dumnezeul nemărginit, zicea Isus, îţi dă privilegiul de a te apropia de El, numindu-L Tată. Trebuie să înţelegem tot ce se cuprinde în aceasta. Nici un părinte pământesc n-a lucrat vreodată atât de stăruitor pentru un copil rătăcit, cum lucrează Făcătorul tău pentru călcătorul de Lege. Nici un interes omenesc, plin de iubire, n-a urmărit vreodată pe cel nepocăit cu aşa duioase chemări. Dumnezeu locuieşte în orice casă; El aude orice cuvânt care se rosteşte, ascultă orice rugăciune care se înalţă spre El, ia parte la întristările şi dezamăgirile fiecărui suflet, vede îngrijirile care se dau tatălui, mamei, sorei, prietenului şi aproapelui. El are grijă de trebuinţele noastre, iar iubirea, îndurarea şi harul Său se revarsă necontenit, ca să împlinească nevoile noastre.

Dacă te adresezi lui Dumnezeu cu numele de Tată al tău, te recunoşti ca fiind copilul Său, spre a fi condus la înţelepciunea Sa şi a fi ascultător în toate lucrurile, ştiind că iubirea Sa nu se schimbă. Vei accepta şi planul Său pentru viaţa ta. Ca fiu al lui Dumnezeu, vei socoti onoarea, caracterul, familia şi lucrarea Sa, ca fiind de cea mai mare însemnătate pentru tine. Va fi o mare bucurie pentru tine să recunoşti şi să cinsteşti legătura ta cu Tatăl tău şi cu fiecare membru al familiei Sale. Te vei bucura că poţi face un lucru [106] oricât de simplu, dar care să tindă la proslăvirea Sa, sau a semenilor tăi.

„Care eşti în ceruri“. Acela spre care Domnul Isus ne îndeamnă să privim ca spre „Tatăl nostru“ „este în cer; El face tot ce vrea“ (Ps. 115,3). Putem să ne punem toată încrederea în El, zicând: „Ori de câte ori mă tem, eu mă încred în Tine“ (Psalm 56,3).

„Sfinţească-se Numele Tău.“ Matei 6,9.

A sfinţi Numele Domnului înseamnă ca toate cuvintele pe care le spunem despre Fiinţa Supremă să fie rostite cu respect. „Numele Lui este sfânt şi înfricoşat“ (Ps. 111,9). Nu trebuie ca în vreun chip oarecare să tratăm cu uşurinţă titlurile sau denumirile Divinităţii. Prin rugăciune, intrăm în camera de audienţă a Celui Prea Înalt; de aceea, trebuie să venim înaintea Lui plini de o teamă sfântă. Îngerii îşi acoperă faţa când stau înaintea Sa. Heruvimii şi serafimii sfinţi şi strălucitori se apropie de tronul Său plini de un respect solemn. Cu cât mai mult noi, nişte fiinţe mărginite şi păcătoase, ar trebui să venim într-un mod respectuos înaintea Domnului, Creatorul nostru!

Dar a sfinţi Numele Domnului înseamnă şi mai mult. Se poate ca şi noi, asemenea iudeilor de pe vremea Domnului, să dăm dovadă de cel mai mare respect pentru Dumnezeu, atât cât pot vedea alţii, şi totuşi să profanăm continuu Numele Său. „Numele Domnului“ este „plin de îndurare şi milostiv, încet la mânie, plin de bunătate şi credincioşie“, „care iartă fărădelegea, răzvrătirea şi păcatul“ (Ex. 34,5-7). Despre Biserica Domnului Hristos stă scris: „Şi iată cum Îl vor numi: «Domnul, Neprihănirea noastră»“ (Ier. 33,16). [107]

Numele acesta este dat fiecărui urmaş al Domnului Hristos. Este moştenirea copilului lui Dumnezeu. Membrii familiei sunt numiţi cu numele Tatălui lor. Profetul Ieremia, în timpul strâmtorării şi dureroasei apăsări a lui Israel, se ruga astfel: „Numele Tău este chemat peste noi. De aceea nu ne părăsi“ (Ieremia 14,9).

Acest Nume este sfinţit de îngerii din ceruri, de locuitorii lumilor necăzute. Când te rogi: „Sfinţească-se Numele Tău“, tu ceri ca El să poată fi sfinţit în lumea aceasta, sfinţit în tine însuţi. Dumnezeu te-a recunoscut înaintea oamenilor şi înaintea îngerilor, ca fiind un copil al Său. Roagă-te să nu aduci nici o dezonoare frumosului nume pe care-L porţi. (Iac. 2,7). Dumnezeu te trimite în lume ca reprezentant al Său. În fiecare faptă a vieţii tale, trebuie să se dea pe faţă Numele lui Dumnezeu. Această cerere te obligă să ai caracterul Lui. Nu poţi să sfinţeşti Numele Lui, nu poţi să-L reprezinţi în faţa lumii, decât dacă, prin viaţa şi caracterul tău, reprezinţi însăşi viaţa şi caracterul lui Dumnezeu. Poţi face aceasta numai dacă primeşti harul şi neprihănirea Domnului Hristos.

„Vie Împărăţia Ta.“ Matei 6,10.

Dumnezeu este Tatăl nostru, care ne iubeşte şi ne îngrijeşte ca pe copiii Săi; dar El mai este şi Marele Împărat al universului. Interesele Împărăţiei Sale sunt interesele noastre şi noi trebuie să lucrăm pentru propăşirea ei.

Ucenicii Domnului aşteptau grabnica venire a Împărăţiei slavei Sale; dar, dându-le această rugăciune, Isus le arăta că Împărăţia aceasta [108] nu avea să fie întemeiată atunci. Ucenicii aveau datoria să se roage pentru venirea ei, ca pentru un eveniment care urma să aibă loc în viitor. Însă această rugăciune era şi o asigurare pentru ei. Deşi nu trebuia să aştepte atunci venirea Împărăţiei, faptul că Isus îi îndemna să se roage pentru ea, era o dovadă că ea avea să vină la timpul hotărât de Dumnezeu.

Împărăţia harului lui Dumnezeu se statorniceşte acum, când, zi după zi, inimi care au fost pline de păcat şi răzvrătire, se predau atotputerniciei iubirii Sale. Dar deplina statornicie a Împărăţiei slavei Sale nu va avea loc până la a doua venirea a Domnului Hristos în această lume. „Domnia, stăpânirea şi puterea tuturor împărăţiilor care sunt pretutindeni sub ceruri, se vor da poporului sfinţilor Celui Prea Înalt“ (Dan 7,27). Ei vor moşteni Împărăţia care le-a fost pregătită de la întemeierea lumii (Matei 25,34). Şi Domnul va lua asupra Sa puterea cea mare şi va domni.

Porţile cerului se vor ridica din nou şi, cu de zece mii de ori zece mii şi mii de mii de sfinţi, Mântuitorul nostru va veni ca Împărat şi Domn de domni. Iehova Emanuel „va fi Împărat peste tot pământul. În ziua aceea, Domnul va fi singurul Domn şi Numele Lui va fi singurul Nume.“ (Zah. 14,9). „Cortul lui Dumnezeu“ va fi cu oamenii, „şi El va locui cu ei şi ei vor fi poporul Lui şi Dumnezeu Însuşi va fi cu ei. El va fi Dumnezeul lor“ (Apoc. 21,3).

Dar Isus a spus că, înainte de venirea Sa, „Această Evanghelie a Împărăţiei va fi propovăduită în toată lumea, ca să slujească de mărturie tuturor neamurilor“ (Mat. 24,14). Împărăţia Sa nu va veni până când vestea cea bună a harului Său [109] nu va fi dusă peste tot pământul. Aşadar, dacă ne predăm lui Dumnezeu şi câştigăm suflete pentru El, grăbim venirea Împărăţiei Sale. Numai aceia care se consacră în slujba Sa, zicând: „Iată-mă, trimite-mă“, ca să deschidă ochii orbilor, să-i întoarcă pe oameni de la întuneric la lumină şi de sub puterea Satanei la Dumnezeu, „Ca să primească, prin credinţa în Mine, iertarea de păcate şi moştenirea împreună cu cei sfinţi“ (Fapte 26,18), — numai ei se vor ruga în sinceritate „Vie Împărăţia Ta“.

„Facă-se voia Ta, precum în cer, şi pe pământ.“ Matei 6,10.

Voia lui Dumnezeu este rostită prin preceptele sfintei Sale Legi, iau principiile acestei Legi sunt principiile cerului. Îngerii din ceruri nu ajung la o ştiinţă mai înaltă decât cunoaşterea voinţei lui Dumnezeu; iar îndeplinirea voinţei Sale este cel mai înalt serviciu la care pot fi angajate puterile lor.

Dar, în ceruri, serviciul nu este făcut din spirit de legalism. Atunci când Satana s-a răzvrătit împotriva Legii lui Iehova, ideea că există o Lege a apărut înaintea îngerilor ca ceva la care aproape nu se gândiseră. În lucrarea lor, îngerii nu se purtau ca servi, ci ca fii. Între ei şi Creatorul lor este o unire desăvârşită. Ascultarea nu este o muncă grea pentru ei. Iubirea faţă de Dumnezeu face din serviciul lor o bucurie. Tot aşa, în fiecare suflet în care locuieşte Hristos, nădejdea măririi, cuvintele Lui răsună mereu, mereu: „Îmi place să fac voia Ta, Dumnezeule, şi Legea Ta este în adâncul inimii mele“ (Ps. 40,8). [110]

Cererea „Facă-se voia Ta, precum în cer, aşa şi pe pământ“ este o rugăciunea ca domnia răului pe pământul acesta să se sfârşească, păcatul să fie nimicit pentru totdeauna şi Împărţia dreptăţii să fie statornicită. Atunci, pământul şi cerul vor fi pline „cu toată plăcerea bunătăţii Sale“ (2 Tes. 1,11).

„Pâinea noastră cea de toate zilele, dă-ne-o nouă astăzi.“ Matei 6,11.

Prima jumătate a rugăciunii pe care am învăţat-o de la Isus, se referă la Numele, Împărăţia şi voia lui Dumnezeu — Numele Său să fie onorat, Împărăţia Sa să fie întemeiată şi voia Sa să fie împlinită. Dacă în felul acesta ai pus pe primul loc slujirea lui Dumnezeu, poţi să ceri cu încredere să fie împlinite şi propriile tale nevoi. Dacă ai renunţat la eul personal şi te-ai predat lui Hristos, eşti un membru al familiei lui Dumnezeu şi tot ce este în casa Tatălui este pentru tine. Toate comorile lui Dumnezeu îţi sunt deschise, atât în lumea aceasta, cât şi în lumea viitoare. Lucrarea îngerilor, darul Spiritului Sfânt, lucrarea slujitorilor Săi, toate sunt pentru tine. Lumea, cu tot ce este în ea, este a ta, în măsura în care poate să-ţi facă bine. Chiar vrăjmăşia celui rău va fi o binecuvântare, pregătindu-te pentru ceruri. Dacă „sunteţi ai lui Hristos“, „toate lucrurile sunt ale voastre“ (1 Cor. 3,23.21).

Acum tu eşti ca un copil căruia nu i s-a dat încă moştenirea, dar Dumnezeu nu-ţi încredinţează preţioasa ta avere, ca nu cumva să te amăgească Satana prin şiretlicurile sale meşteşugite, aşa cum a făcut cu prima pereche în Eden. [111]

Hristos o păstrează pentru tine într-un loc unde uzurpatorul nu poate pune mâna pe ea. Asemenea unui copil, vei primi şi tu zi de zi tot ce-ţi trebuie pentru nevoia zilei. În fiecare zi, trebuie să te rogi: „Pâinea noastră cea de toate zilele, dă-ne-o nouă astăzi“. Să nu te descurajezi dacă nu ai de ajuns pentru ziua de mâine. Ai asigurarea făgăduinţei Sale: „Am fost tânăr şi am îmbătrânit, dar n-am văzut pe cel neprihănit părăsit, nici pe urmaşii lui cerşindu-şi pâinea“ (Psalm 37,25). Dumnezeu, care a trimis corbii să-l hrănească pe Ilie lângă pârâul Cherit, nu va trece cu vederea pe nici unul dintre credincioşii şi umilii Săi copii. Despre acela care umblă în neprihănire stă scris: „I se va da pâine şi apa nu-i va lipsi“ (Is. 33,16). „Ei nu rămân de ruşine în ziua nenorocirii, ci au de ajuns în zilele de foamete“ (Ps. 37,19). „El, care n-a cruţat nici chiar pe Fiul Său, ci L-a dat pentru noi toţi, cum nu ne va da, fără plată, împreună cu El, toate lucrurile?“ (Rom. 8,32). El, care a uşurat grijile şi necazurile mamei Sale văduve, şi a ajutat-o ca să îngrijească de gospodăria din Nazaret, simpatizează cu fiecare mamă, în strădania ei de a face rost de hrană copiilor săi. El, care avea milă de gloate, pentru că erau „necăjite şi risipite“ (Mat. 9,36), încă mai are milă de sărmanii suferinzi. Mâna Sa este întinsă spre ei, binecuvântându-i; şi chiar în rugăciunea pe care a dat-o ucenicilor Săi, El ne învaţă să ne aducem totdeauna aminte de cei săraci.

Când ne rugăm: „Pâinea noastră cea de toate zilele, dă-ne-o nouă astăzi“, cerem şi pentru alţii şi pentru noi. Şi recunoaştem că ceea ce ne dă Dumnezeu nu este numai [112] pentru noi. Dumnezeu pune asupra noastră grija de a-l hrăni pe cel flămând. În bunătatea Sa, El a pregătit hrană pentru cei sărmani. (Ps. 68,10). Şi mai departe zice: „Când dai un prânz sau o cină, să nu chemi pe prietenii tăi, nici pe fraţii tăi, nici pe neamurile tale, nici pe vecinii bogaţi. Ci, când dai o masă, cheamă pe săraci, pe schilozi, pe şchiopi, pe orbi. Şi va fi ferice de tine, pentru că ei n-au cu ce să-ţi răsplătească; dar ţi se va răsplăti la învierea celor neprihăniţi“ (Luca 14,12-14).

„Şi Dumnezeu poate să vă umple cu orice har, pentru ca, având totdeauna, în toate lucrurile din destul, să prisosiţi în orice faptă bună“. „Să ştiţi: cine seamănă puţin, puţin va secera; iar cine seamănă mult, mult va secera“ (2 Cor. 9,8.6).

Rugăciunea pentru pâinea cea de toate zilele cuprinde nu numai hrana pentru întreţinerea trupului, ci şi pâinea spirituală, care va hrăni sufletul pentru viaţa veşnică. Isus ne îndeamnă: „Lucraţi nu pentru mâncarea pieritoare, ci pentru mâncarea care rămâne pentru viaţa veşnică“ (Ioan 6,27). El mai zice: „Eu sunt Pâinea vie, care S-a pogorât din cer. Dacă mănâncă cineva din pâinea aceasta, va trăi în veac“ (vers. 51). Mântuitorul nostru este pâinea vieţii şi, numai contemplând iubirea Sa, primind-o în inimă, ne hrănim cu pâinea care se coboară din cer.

Noi Îl primim pe Domnul prin Cuvântul Său, iar Duhul Sfânt ne este dat ca să descopere acest Cuvânt priceperii noastre şi să sădească adevărurile Lui în inimile noastre. Trebuie să ne rugăm zi de zi, ca, atunci când citim Cuvântul Său, Dumnezeu să trimită Duhul Său, spre a ne descoperi adevărul care [113] va întări sufletele noastre pentru lupta fiecărei zile.

Învăţându-ne să cerem în fiecare zi ce ne trebuie, atât binecuvântările materiale, cât şi cele spirituale, Dumnezeu are de adus la îndeplinire un scop spre binele nostru. El doreşte să ajungem să ne dăm seama de faptul că depindem de necontenita Sa purtare de grijă, deoarece El caută să ne atragă în comuniune cu Sine. În această comuniune cu Hristos, prin rugăciune şi studierea marilor şi preţioaselor adevăruri ale Cuvântului Său, vom fi hrăniţi ca unii care suntem flămânzi ca unii care suntem însetaţi, vom fi reînvioraţi la Izvorul vieţii.

„Şi ne iartă nouă greşelile noastre, precum şi noi iertăm greşiţilor noştri.“ Luca 11,4.

Isus ne învaţă că putem primi iertare de la Dumnezeu numai dacă îi iertăm şi noi pe alţii. Iubirea lui Dumnezeu ne atrage spre El şi această iubire nu poate atinge inimile noastre fără să dea naştere la iubire pentru fraţii noştri.

După ce încheie rugăciunea domnească, Isus adaugă: „Dacă iertaţi oamenilor greşelile lor şi Tatăl vostru cel ceresc vă va ierta greşelile voastre. Dar, dacă nu iertaţi oamenilor greşelile lor, nici Tatăl vostru nu vă va ierta greşelile voastre“. Acela care are un spirit neiertător, se desparte chiar de izvorul prin care poate primi harul lui Dumnezeu. Nu trebuie să credem că, dacă aceia care ne-au vătămat nu vin să-şi mărturisească răul, noi suntem îndreptăţiţi să nu-i iertăm. E datoria lor, fără îndoială, să-şi umilească inima prin pocăinţă şi mărturisire; dar noi trebuie să avem [114] compătimire faţă de cei care ne-au rănit şi nu trebuie să ţinem necaz pe ei şi să ne tot gândim la ce ni s-a făcut. Dimpotrivă, când sperăm să fim iertaţi de greşelile noastre faţă de Dumnezeu şi noi trebuie să iertăm tuturor acelora care ne-au greşit.

Dar iertarea are un înţeles mai cuprinzător decât îşi închipuie mulţi. Atunci când Dumnezeu făgăduieşte că „nu oboseşte iertând“, ca şi când înţelesul acelei făgăduinţe ar întrece tot ce putem noi pricepe, adaugă: „Căci gândurile Mele nu sunt gândurile voastre şi căile voastre nu sunt căile Mele, zice Domnul. Ci, cât sunt de sus cerurile faţă de pământ, atât sunt de sus căile Mele faţă de căile voastre şi gândurile Mele faţă de gândurile voastre“ (Isaia 55,7-9). Iertarea lui Dumnezeu nu este un simplu act juridic, prin care ne scapă de osândă. Nu este numai iertare de păcat, ci smulgere din păcat. Este revărsarea iubirii răscumpărătoare, care transformă inima. David avea adevărata idee despre iertare, când se ruga: „Zideşte în mine o inimă curată, Dumnezeule, pune în mine un duh nou şi statornic“ (Ps. 51,10). Şi iarăşi zice: „Cât este de departe răsăritul de apus, atât de mult îndepărtează El fărădelegile noastre de la noi“ (Ps. 103,12).

Prin Domnul Hristos, Dumnezeu S-a jertfit pentru păcatele noastre. El a suferit moartea cea mai grozavă pe cruce, a purtat pentru noi povara vinovăţiei, „Cel drept pentru nedrepţi“, ca să ne poată descoperi iubirea Sa şi să ne atragă la Sine. El zice: „Fiţi buni unii cu alţii, miloşi, şi iertaţi-vă unul pe altul, cum v-a iertat şi Dumnezeu pe voi, în Hristos“ (Efes. 4,32). [115]

Faceţi ca Hristos, Viaţa cea divină, să locuiască în voi şi, prin voi, să se descopere iubirea aceea divină, care va aduce nădejde şi pacea cerului în inima zdrobită de păcat. Când venim la Dumnezeu, condiţia care ne întâmpină în prag este aceea că, după ce am primit harul Său, trebuie să ne consacrăm spre a le descoperi şi altora harul Său.

Singurul lucru esenţial pentru noi, spre a putea primi şi împărtăşi şi altora iubirea iertătoare a lui Dumnezeu, este să cunoaştem şi să credem iubirea pe care o are El faţă de noi. (1 Ioan 4,16). Satana lucrează prin orice amăgire pe care o poate dirija, ca să nu putem vedea această iubire. El ne va face să credem că greşelile şi păcatele noastre au fost aşa de grele, încât Domnul nu va da nici o atenţie rugăciunilor noastre, nici nu ne va binecuvânta şi nici nu ne va mântui. În noi înşine, nu putem vedea altceva decât slăbiciune, nici un merit care să ne recomande lui Dumnezeu, şi Satana ne spune că aceasta nu e de nici un folos; nu ne putem remedia nedesăvârşirile noastre de caracter. Când încercăm să venim la Dumnezeu, vrăjmaşul ne şopteşte: „Nu e de nici un folos pentru tine că te rogi; n-ai făcut tu cutare lucru rău? N-ai păcătuit tu împotriva lui Dumnezeu şi nu ţi-ai călcat tu propria conştiinţă?“ Atunci însă îi putem spune vrăjmaşului că „sângele lui Hristos, Fiul Lui Dumnezeu, ne curăţă de orice păcat“ (1 Ioan 1,7). Când ne dăm seama că am păcătuit şi nu putem să ne rugăm, atunci e timpul să ne rugăm. Oricât de ruşinaţi şi de adânc umiliţi am fi, trebuie să ne rugăm şi să credem. „O, adevărat şi cu totul vrednic de primit este cuvântul care zice: «Hristos Isus a venit în lume ca să mântuiască pe cei păcătoşi, dintre care cel dintâi sunt eu»“ (1 Tim. 1,15). Iertarea, împăcarea cu Dumnezeu, vine asupra noastră nu ca o răsplată pentru faptele noastre; ea nu este dată pentru [116] vreun merit al oamenilor păcătoşi, ci este un dar făcut nouă, având temelia dăruirii în neprihănirea lui Hristos.

Nu trebuie să căutăm să ne micşorăm vinovăţia, scuzând păcatul. Trebuie să vedem păcatul aşa cum îl vede Dumnezeu, cu adevărat oribil. Numai Golgota poate să descopere marea grozăvie a păcatului. Dacă ar fi să ne purtăm propria vinovăţie, ne-ar zdrobi. Dar Cel fără păcat a luat locul nostru; deşi nu merita aceasta, El a purtat fărădelegile noastre. „Dacă ne mărturisim păcatele“, Dumnezeu „este credincios şi drept ca să ne ierte păcatele şi să ne curăţească de orice nelegiuire“ (1 Ioan 1,9). Măreţ adevăr! Drept faţă de propria Sa Lege şi totuşi Îndreptăţitorul tuturor acelora care cred în Isus. „Care Dumnezeu este ca Tine, care ierţi nelegiuirea şi treci cu vederea păcatele rămăşiţei moştenirii Tale? El nu-Şi ţine mânia pe vecie, ci Îi place îndurarea“ (Mica 7,18).

„Şi nu ne duce în ispită, ci izbăveşte-ne de cel rău.“ Matei 6,13.

Ispita este ademenirea spre păcat şi aceasta nu vine de la Dumnezeu, ci de la Satana şi din răul care se află în propriile noastre inimi. „Dumnezeu nu poate fi ispitit ca să facă rău şi El Însuşi nu ispiteşte pe nimeni“ (Iacov 1,13).

Satana caută să ne ducă în ispită, pentru ca răul din caracterele noastre să poată fi descoperit înaintea oamenilor şi a îngerilor şi apoi tot el să ne pretindă ca proprietate a sa. În profeţia simbolică a lui Zaharia, Satana este văzut [117] stând la dreapta Îngerului Domnului, învinuindu-l pe Iosua, marele preot, care este îmbrăcat în veşminte murdare, şi împotrivindu-se lucrării pe care Îngerul dorea s-o facă pentru Iosua. Aceasta reprezintă atitudinea Satanei faţă de fiecare suflet pe care Domnul caută să-l atragă la Sine. Vrăjmaşul ne duce în păcat şi apoi ne învinuieşte înaintea întregului univers, ca fiind nevrednici de iubirea lui Dumnezeu. Dar „Domnul a zis Satanei: «Domnul să te mustre Satano! Domnul să te mustre, El care a ales Ierusalimul! Nu este el, Iosua, un tăciune scos din foc?»“ Şi lui Iosua i-a zis: „Iată că îndepărtez de la tine nelegiuirea şi te îmbrac cu haine de sărbătoare“ (Zaharia 3,1-4).

Dumnezeu, în marea Sa iubire, caută să dezvolte în noi preţioasele daruri ale Duhului Său. Dumnezeu îngăduie să întâmpinăm piedici, persecuţii şi greutăţi, nu ca un blestem, ci ca cea mai mare binecuvântare a vieţii noastre. Fiecare ispită învinsă, fiecare încercare suportată cu bărbăţie ne dă o nouă experienţă şi ne face să progresăm în lucrarea de formare a caracterului. Sufletul, care prin puterea lui Dumnezeu rezistă în faţa ispitei, descoperă lumii şi universului întreg puterea harului lui Hristos.

Dar, deşi nu trebuie să ne descurajăm din cauza încercării, oricât de amară ar fi ea, noi trebuie să ne rugăm ca Dumnezeu să nu ne lase să fim duşi acolo unde am fi târâţi departe de El, din cauza dorinţelor propriilor noastre inimi rele. Înălţând rugăciunea pe care ne-a dat-o Domnul, ne predăm inimile spre a fi călăuzite de Dumnezeu, cerându-I să ne conducă pe căi sigure. Nu putem înălţa această rugăciune dintr-o inimă sinceră şi totuşi să ne hotărâm să umblăm pe o cale aleasă după plăcerea noastră. [118]

Trebuie să aşteptăm să fim conduşi de mâna Sa, şi să ascultăm de glasul Său, care zice: „Iată drumul, mergeţi pe el“ (Is. 30,21).

Nu este deloc sănătos pentru noi să stăm să ne gândim la foloasele pe care le-am putea avea, dacă am ceda şoaptelor Satanei. Păcatul înseamnă ruşine şi nimicire pentru orice suflet care are plăcere de el; dar el este orbitor şi amăgitor prin natura sa şi ne va atrage prin înfăţişări linguşitoare. Dacă ne aventurăm pe terenul Satanei, n-avem siguranţa ocrotirii în faţa puterii sale. Atât cât ne stă în puteri, trebuie să închidem orice cale prin care ispititorul ar putea găsi intrare la noi.

Rugăciunea „Nu ne duce în ispită“ este ea însăşi o făgăduinţă. Dacă ne încredinţăm în braţul lui Dumnezeu, avem asigurarea: „El, care este credincios, nu va îngădui să fiţi ispitiţi peste puterile voastre; ci, împreună cu ispita, a pregătit şi mijlocul să ieşiţi din ea, ca s-o puteţi răbda“ (1 Cor. 10,13).

Singura apărare împotriva răului este locuirea lui Hristos în inimă, prin credinţa în dreptatea Sa. Ispita are putere asupra noastră, pentru că în inimile noastre este egoism. Dar, dacă contemplăm marea iubire a lui Dumnezeu, egoismul ni se înfăţişează în caracterul lui hidos şi respingător şi dorim să fie îndepărtat din suflet. Când Duhul Sfânt Îl proslăveşte pe Hristos, inimile noastre sunt îmblânzite şi supuse, ispita îşi pierde puterea, iar harul lui Hristos ne transformă caracterul.

Hristos nu va părăsi sufletul pentru care Şi-a dat viaţa. Sufletul poate să-L părăsească şi să fie copleşit de ispită, dar Hristos nu poate să Se întoarcă niciodată de la cineva pentru care a dat ca preţ de răscumpărate propria Sa viaţă. [119]

Dacă viziunea noastră spirituală ar fi mai clară, am vedea suflete încovoiate sub apăsare şi mâhnire de durere, împovărate ca o căruţă sub greutatea snopilor şi aproape să moară din cauza descurajării. Am vedea îngeri zburând iute, ca să vină în ajutorul celor ispitiţi, care se află pe marginea prăpastiei. Îngerii din ceruri resping oştile celui rău, care împresoară aceste suflete, şi tot ei călăuzesc aceste suflete, ca să le întărească picioarele pe temelia cea sigură. Luptele care se dau între cele două oştiri, sunt tot aşa de reale ca şi acelea care se dau de către oştirile lumii acesteia, iar de rezultatul acestui conflict spiritual depinde soarta veşnică a tuturor.

Nouă, ca şi lui Petru, ne este dat acest cuvânt: „Satana v-a cerut să vă cearnă ca grâul. Dar Eu M-am rugat pentru tine, ca să nu se piardă credinţa ta“ (Luca 22,31-32). Mulţumiri fie aduse lui Dumnezeu că nu suntem lăsaţi singuri. Acela, care „atât de mult a iubit lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viaţa veşnică“ (Ioan 3,16), nu ne va lăsa singuri în lupta cu vrăjmaşul lui Dumnezeu şi al omului. „Iată“, zice el, „v-am dat putere să călcaţi peste şerpi şi peste scorpii şi peste toată puterea vrăjmaşului şi nimic nu vă va vătăma“ (Luca 10,19).

Trăiţi în legătură cu Hristos cel viu şi El vă va ţine tare cu o mână care nu vă va lăsa. Să cunoaştem şi să credem iubirea pe care o are Dumnezeu faţă de noi şi atunci vom fi în siguranţă. Iubirea aceasta este o fortăreaţă de neînvins împotriva tuturor înşelăciunilor şi asalturilor Satanei. „Numele Domnului este un turn tare, cel neprihănit fuge în El şi stă la adăpost“ (Prov. 18,10). [120] „Căci a Ta este Împărăţia şi puterea şi slava.“ Matei 6,13.

Ultima, ca şi prima propoziţie din rugăciunea Domnului, Îl arată pe Tatăl nostru ca fiind mai presus de orice putere şi autoritate şi orice nume cu care este numit. Mântuitorul vedea anii care urmau să vină peste ucenici, nu fiind scăldaţi în lumina strălucitoare a belşugului şi onoarei lumeşti, aşa cum visaseră ei, ci întunecaţi de furtunile urii omeneşti şi furiei satanice. În mijlocul luptelor şi prăbuşirii naţiunilor, paşii ucenicilor aveau să fie pândiţi de primejdii şi adesea inimile lor aveau să fie cuprinse de teamă. Urma ca ei să vadă Ierusalimul pustiit, templul dărâmat până în temelii, cultul lui încheiat pentru totdeauna şi pe Israel împrăştiat în toată lumea, ca sfărâmăturile unui vas naufragiat pe un ţărm pustiu. Isus zicea: „Veţi auzi de războaie şi veşti de războaie“. „Un neam se va scula împotriva altui neam şi o împărăţie împotriva altei împărăţii; şi pe alocurea vor fi cutremure de pământ, foamete şi ciumi. Dar toate aceste lucruri nu vor fi decât începutul durerilor“ (Mat. 24,6-8). Totuşi, urmaşii lui Hristos nu aveau motiv să se teamă că nădejdea lor avea să fie înşelată sau că Dumnezeu îi va fi părăsit pe pământ. Puterea şi slava aparţin Aceluia, ale cărui planuri merg drept înainte spre împlinirea lor. În rugăciunea care exprimă dorinţele lor zilnice, ucenicii lui Hristos erau îndemnaţi să privească dincolo de orice putere şi stăpânire a răului, la Domnul Dumnezeul lor, a cărui Împărăţie cârmuieşte peste tot şi care este Tatăl şi Prietenul lor veşnic.

Dărâmarea Ierusalimului era un simbol al ruinei finale, care va cuprinde lumea întreagă. Profeţiile care s-au împlinit în parte la dărâmarea [121] Ierusalimului se potrivesc mai bine pentru zilele din urmă. Acum ne aflăm chiar în pragul unor evenimente mari şi solemne. În faţa noastră stă o criză aşa cum nu s-a mai văzut. Ca şi primii ucenici, avem şi noi plăcuta asigurare că Împărăţia lui Dumnezeu cârmuieşte peste tot. Programul derulării evenimentelor este în mâinile Creatorului nostru. Maiestatea Cerului are în grija Sa soarta naţiunilor, precum şi interesele Bisericii Sale. Divinul Învăţător îi zice fiecărui sol, angajat în împlinirea planurilor Sale, aşa cum îi zicea lui Cir: „Eu te-am încins înainte ca tu să Mă cunoşti“ (Is. 45,5).

În viziunea profetului Ezechiel, era înfăţişarea unei mâini sub aripile heruvimului. De aici, servii lui Dumnezeu pot învăţa că puterea divină este aceea care le asigură succesul. Aceia pe care Dumnezeu îi foloseşte ca soli ai Săi nu trebuie să-şi închipuie că lucrarea Lui depinde de ei. Fiinţele mărginite nu sunt lăsate să poarte această povară a răspunderii. Acela care nu doarme, care este continuu la lucru pentru înfăptuirea planurilor Sale, Îşi va duce lucrarea mai departe. El va dejuca uneltirile oamenilor nelegiuiţi şi va strica planurile acelora care unelteau lucruri rele împotriva poporului Său. Cel care este Împăratul, Domnul oştirilor, tronează între heruvimi şi, în mijlocul luptei şi învălmăşelii neamurilor, El îi păzeşte încă pe copiii Săi. Acela care domneşte în ceruri este Mântuitorul nostru. El cântăreşte fiecare încercare şi este atent la cuptorul de foc care trebuie să încerce fiecare suflet. Când întăriturile împăraţilor vor fi nimicite, când săgeţile mâniei vor străpunge inimile vrăjmaşilor Săi, poporul Său va fi în siguranţă în mâinile Sale. [122]

„A Ta este, Doamne, mărirea, puterea şi măreţia, veşnicia şi slava, căci tot ce este în cer şi pe pământ este al Tău... În mâna Ta este tăria şi puterea, şi mâna Ta poate să mărească şi să întărească toate lucrurile“ (1 Cronici 29,11-12). [123]

Capitolul 6 — Nu judecând, ci lucrând

„Nu judecaţi, ca să nu fiţi judecaţi.“ Matei 7,1.

Străduinţa de a câştiga mântuirea prin fapte proprii, îi face negreşit pe oameni să îngrămădească datini omeneşti, ca baricadă împotriva păcatului. Văzând că nu sunt în stare să ţină Legea, ei vor născoci ă şi rânduieli care să-i silească la ascultare. Toate acestea abat mintea de la Dumnezeu la eul personal. Iubirea Sa din inima omului se stinge şi, o dată cu ea, piere şi iubirea faţă de aproapele. Un sistem născocit de mintea omenească, cu nenumăratele sale pretenţii, îi va face pe cei care-l susţin să-i judece pe toţi aceia care nu împlinesc măsura prescrisă. Atmosfera criticii egoiste şi strâmte înăbuşă sentimentele nobile şi generoase şi îi face pe oameni să devină nişte judecători egoişti şi iscoditori josnici.

Fariseii făceau parte din această categorie de oameni. Ei nu ieşeau de la serviciile religioase cu un simţământ de umilinţă, din cauza propriei lor slăbiciuni, şi nici recunoscători pentru marile privilegii primite de la Dumnezeu. Ieşeau însă de acolo plini de mândrie spirituală iar subiectul lor de conversaţie era: „Eu însumi, sentimentele mele, cunoştinţa mea, căile mele.“ Faptele lor erau măsura după care îi judecau pe alţii. Îmbrăcând veşmintele înălţării de sine, urcau pe scaunul de judecător, ca să critice şi să osândească.

Poporul se împărtăşea în mare măsură de acelaşi spirit, amestecându-se în probleme de conştiinţă şi judecându-se unii pe alţii în lucrurile care privesc doar pe om şi pe Dumnezeu. [124]

Tocmai despre spiritul şi obiceiul acesta Isus zicea: „Nu judecaţi, ca să nu fiţi judecaţi“. Adică să nu vă socotiţi voi înşivă ca o unitate de măsură. Nu faceţi din părerile voastre, din vederile voastre asupra datoriei, din felul vostru de a interpreta Scriptura, o trestie de măsurat pentru alţii şi nu-i osândiţi în inima voastră, dacă nu ajung la înălţimea voastră. Nu-i criticaţi pe alţii, răstălmăcindu-le motivele şi dând sentinţe.

„De aceea, să nu judecaţi nimic înainte de vreme, până va veni Domnul, care va scoate la lumină lucrurile ascunse în întuneric şi va descoperi gândurile inimilor“ (1 Cor. 4,5). Noi nu putem citi inima. Fiind noi înşine plini de greşeli, nici nu suntem în măsură să-i judecăm pe alţii. Omul mărginit poate judeca numai după cele de afară. Numai Acela care cunoaşte motivele ascunse ale faptelor, Se poartă cu duioşie şi compătimire, poate să decidă asupra cazului fiecărui suflet. „Aşadar, omule, oricine ai fi tu, care judeci pe altul, nu te poţi dezvinovăţi; căci, prin faptul că judeci pe altul, te osândeşti singur; fiindcă tu, care judeci pe altul, faci aceleaşi lucruri“ (Rom. 2,1). Astfel, aceia care îi osândesc sau îi critică pe alţii, se declară ei însuşi vinovaţi, pentru că săvârşesc aceleaşi lucruri. Osândindu-i pe alţii, ei îşi dau propria lor sentinţă şi Dumnezeu declară că această sentinţă este dreaptă. El primeşte propriul lor verdict împotriva lor înşişi. [125] „De ce vezi tu paiul din ochiul fratelui tău?“ Matei 7,3.

Însăşi fraza: „Tu care judeci pe altul, faci aceleaşi lucruri“, ne redă întocmai mărimea păcatului aceluia care se încumetă să-l vorbească de rău şi să-l osândească pe fratele său. Isus zicea: „De ce vezi tu paiul din ochiul fratelui tău şi nu te uiţi cu băgare de seamă la bârna din ochiul tău?“

Cuvintele Sale îl descriu pe acela care este gata în orice moment să vadă defecte la alţii. Şi atunci când crede că a descoperit o pată în caracterul sau viaţa unui om, este foarte zelos să o trâmbiţeze şi altora; dar Isus spune că această trăsătură de caracter, dezvoltată prin săvârşirea acestei lucrări necreştineşti, este, în comparaţie cu fapta criticată, ca o bârnă faţă de un pai. Numai lipsa spiritului îngăduinţei şi iubirii îl poate împinge pe om să facă dintr-un ţânţar armăsar. Aceia care n-au simţit niciodată pocăinţa deplinei predări pe altarul lui Hristos nu dau pe faţă, în viaţa lor, blânda influenţă a iubirii Mântuitorului. Ei înfăţişează fals spiritul delicat şi curtenitor al Evangheliei şi rănesc sufletele preţioase, pentru care a murit Hristos. Potrivit cu ilustraţia pe care o foloseşte Domnul, acela care se lasă stăpânit de un spirit de critică se face vinovat de un păcat mai mare decât cel pe care-l învinuieşte, pentru că nu numai că face acelaşi păcat, dar mai adaugă pe deasupra bănuială şi spirit de critică.

Domnul Hristos este singura măsură adevărată a caracterului, şi acela care se aşează ca măsură pentru alţii ia locul lui Hristos. Şi, cum Tatăl „a încredinţat toată judecata Fiului“ (Ioan 5,22), oricine se încumetă să judece motivele altora uzurpă dreptul Fiului lui Dumnezeu. [126]

Aceşti aşa-zişi judecători şi critici se aşează de partea lui anticrist, „potrivnicul care se înalţă mai presus de tot ce se numeşte Dumnezeu sau de ce este vrednic de închinare. Aşa că se va aşeza în templul lui Dumnezeu, dându-se drept Dumnezeu“ (2 Tes. 2,4).

Un spirit rece, dedat la critică şi neiertător, care caracterizează fariseismul, este păcatul care aduce cele mai nefericite urmări. Atunci când viaţa religioasă a cuiva este lipsită de iubire, Isus nu este în ea; lumina prezenţei Sale nu este acolo. Nici activitatea deosebit de mare sau zelul lipsit de spiritul lui Hristos nu pot să umple golul. Poate că cineva, înzestrat cu o uimitoare ascuţime de minte, descoperă defectele altora, dar tuturor acelora care se lasă târâţi de acest spirit, Isus le zice: „făţarnicule, scoate întâi bârna din ochiul tău, şi atunci vei vedea desluşit să scoţi paiul din ochiul fratelui tău“. Cel care se face vinovat de fapte reale este cel dintâi care bănuieşte fapta rea. Osândind pe altul, el încearcă să ascundă şi să dezvinovăţească răul din propria sa inimă. Prin păcat oamenii au căpătat cunoştinţa răului. Prima pereche de oameni n-a început să se învinovăţească reciproc înainte de a fi păcătuit. Şi firea omenească va face aceasta în mod inevitabil atunci când nu este stăpânită de harul lui Hristos.

Atunci când îngăduie acest spirit de învinuire, oamenii nu se mulţumesc numai cu trâmbiţarea a ceea ce îşi închipuie că este o slăbiciune în fratele lor. Dacă mijloace mai blânde nu reuşesc să-l facă a săvârşi ce cred ei că trebuia să se facă, vor recurge la constrângere. Pe cât le stă în putere, îi vor sili pe oameni să se conformeze felului lor de a aprecia ceea ce este drept. Aşa se purtau iudeii [127] în zilele lui Hristos şi aşa s-a purtat întotdeauna biserica, ori de câte ori a pierdut harul lui Hristos. Văzându-se lipsită de puterea iubirii, ea s-a agăţat de braţul cel tare al statului, ca să-şi întărească dogmele şi să-şi pună în aplicare decretele. Aici este taina tuturor legiuirilor religioase, care au fost decretate cândva, şi taina tuturor persecuţiilor, din zilele lui Abel până astăzi.

Hristos nu-i constrânge, ci îi atrage pe oameni la Sine. Singura forţă pe care o exercită El este iubirea constrângătoare. Când Biserica începe să caute sprijinul puterii lumeşti, este vădit că a pierdut puterea lui Hristos — constrângerea iubirii divine.

Dar problema este legată de fiecare membru al bisericii şi aici trebuie să se producă vindecarea. Isus îl îndeamnă pe vorbitorul de rău să-şi scoată mai întâi bârna din ochiul său, adică să renunţe la spiritul de critică, să mărturisească şi să lepede propriul păcat, înainte de a încerca să-i îndrepte pe alţii. Pentru că „nu este nici un pom bun, care să facă roadă rea; şi nici un pom rău, care să facă roadă bună“ (Luca 6,43). Acest spirit de învinuire, pe care îl îngăduie inima ta, este o roadă rea şi dovedeşte că pomul este rău. Nu-ţi foloseşte la nimic să clădeşti pe îndreptăţirea de sine; ceea ce-ţi trebuie este o schimbarea a inimii. Înainte de a fi pregătit să-i îndrepţi pe alţii, trebuie să ajungi tu însuţi la această experienţă, pentru că „din prisosul inimii vorbeşte gura“ (Matei 12,34).

Când vine o criză în viaţa unui suflet oarecare şi încerci să dai un sfat sau o avertizare, cuvintele tale vor avea numai atâta greutate de influenţat spre bine, cât propriul tău exemplu şi spirit au câştigat pentru tine. [128]

Trebuie să fii bun, mai înainte de a fi în stare să faci binele. Nu poţi avea o influenţă care să-i schimbe pe alţii, până ce propria ta inimă n-a fost umilită, curăţită şi îmblânzită prin harul lui Hristos. Dacă s-a săvârşit în inima ta această schimbare, va fi tot aşa de natural pentru tine să trăieşti spre binecuvântarea altora, cum este şi pentru trandafir să răspândească parfumul său mirositor sau pentru viţa de vie să rodească ciorchinele purpuriu.

Dacă Hristos este în tine „nădejdea măririi“, nu vei găsi plăcerea să-i pândeşti pe alţii, spre a le trâmbiţa greşelile. În loc să cauţi să învinuieşti şi să osândeşti, ţinta va fi să ajuţi, să binecuvântezi şi să salvezi. Lucrând cu aceia care sunt în rătăcire, vei asculta de îndemnul: „Ia seama la tine, ca să nu fii ispitit şi tu“ (Gal. 6,1). Îţi vei aduce aminte de câte ori te-ai rătăcit tu însuţi şi cât de greu ţi-a fost să găseşti drumul cel bun, după ce-l pierduseşi cândva. N-ai să-l împingi pe fratele tău într-un întuneric mai mare, ci, cu o inimă plină de milă, îi vei atrage atenţia asupra primejdiei care îl pândeşte.

Acela care priveşte adesea la crucea de pe Calvar, amintindu-şi că păcatele sale L-au dus acolo pe Mântuitorul, nu va încerca niciodată să compare măsura vinei sale cu a altora. El nu se va urca pe scaunul de judecată spre a aduce învinuire împotriva altora. În inima aceluia care umblă în umbra crucii de pe Calvar, nu poate avea loc spiritul de critică sau de înălţare de sine.

Abia când simţi că ţi-ai putea jertfi demnitatea ta proprie, ba chiar viaţa ta, spre a-l salva pe un frate rătăcit, abia atunci ai scos bârna din propriul tău ochi şi eşti în stare să-l ajuţi pe fratele tău. Atunci vei putea să te apropii de el şi să-i mişti inima. [129]

Niciodată n-a fost cineva întors din calea sa greşită prin mustrări şi reproşuri; dar, în felul acesta, mulţi au fost îndepărtaţi de Hristos şi şi-au închis inimile în faţa convingerii. Un spirit de iubire, o purtare amabilă şi atrăgătoare poate să-i salveze pe cei rătăciţi şi să acopere o mulţime de păcate. Descoperirea lui Hristos în propriul tău caracter va avea o putere transformatoare asupra tuturor acelora cu care vii în contact. Fie ca Hristos să Se manifeste zilnic în tine şi El va descoperi prin tine energia creatoare a Cuvântului Său — o influenţă blândă, convingătoare şi totodată puternică, pentru a crea din nou alte suflete după frumuseţea Domnului Dumnezeului nostru.

„Să nu aruncaţi câinilor lucrurile sfinte.“ Matei 7,6.

Domnul Isus aminteşte aici de anumiţi oameni care n-au dorinţa să scape de sclavia păcatului. Fiind în neîntreruptă legătură cu răul şi viciile, natura lor a fost atât de mult degradată, încât se agaţă de rău şi nu vor să fie despărţiţi de el. Slujitorii Domnului Hristos n-ar trebui să se lase împiedicaţi de cei care dispreţuiesc şi batjocoresc Evanghelia.

Mântuitorul însă n-ar fi trecut niciodată pe lângă un suflet, oricât de cufundat în păcate ar fi fost el, dacă era gata să primească adevărurile preţioase ale cerului. Cuvintele Sale erau începutul unei vieţi noi pentru vameşi şi desfrânaţi. Maria Magdalena, din care El a scos şapte demoni, a rămas cea din urmă la mormântul Mântuitorului şi a fost cea dintâi pe care Domnul Isus a salutat-o în dimineaţa învierii Sale. Saul din Tars, unul dintre cei mai aprigi duşmani ai Evangheliei, [130] a devenit Pavel, slujitorul devotat al Domnului Hristos. Sub înfăţişarea urii şi a dispreţului, chiar sub aceea a crimei şi a degradării, poate fi ascuns un suflet pe care harul Domnului Hristos să-l salveze, ca să strălucească întocmai ca o piatră scumpă în coroana Mântuitorului.

„Cereţi şi vi se va da; căutaţi şi veţi găsi; bateţi şi vi se va deschide.“ Matei 7,7.

Pentru a nu da prilej neîncrederii, neînţelegerii sau unor interpretări greşite ale Cuvântului Său, Domnul repetă o întreită făgăduinţă. El doreşte ca aceia care Îl caută pe Dumnezeu să creadă în El, care este în stare să le dea toate cele necesare. De aceea, adaugă: „Căci orişicine cere capătă; cine caută găseşte şi celui ce bate i se deschide“.

Domnul nu pune nici o altă condiţie decât aceea de a flămânzi după harul Său şi iubirea Sa. „Cereţi“. Cererea arată că îţi dai seama de nevoia ta; şi, dacă ceri în credinţă, vei primi. Domnul a dat asigurări cu privire la Cuvântul Său şi deci acesta nu poate da greş. Dacă vii cu adevărată pocăinţă, nu ar trebui să ai simţământul că ar fi o îndrăzneală din partea ta să ceri ceea ce a făgăduit Domnul. Atunci când ceri binecuvântările de care ai nevoie pentru desăvârşirea unui caracter după voia lui Hristos, Domnul te asigură că ceri conform unei promisiuni care este aprobată. Dacă simţi şi ştii că eşti păcătos, este destul de justificat să ceri iertarea şi mila Sa. [131]

Condiţia în baza căreia poţi veni la Dumnezeu nu este aceea de a fi sfânt, ci aceea de a-L ruga pe El să te cureţe de orice păcat şi întinăciune. Argumentul pe care-l putem invoca acum şi oricând este marea noastră nevoie, starea noastră cu totul lipsită de ajutor, care face din El şi din puterea Sa mântuitoare o necesitate pentru noi.

„Căutaţi“. Să nu dorim numai binecuvântările Sale, ci pe El, personal. „Împrieteneşte-te dar cu Dumnezeu şi vei avea pace“ (Iov 22,21). Caută şi vei găsi. Dumnezeu te caută şi orice dorinţă pe care o simţi de a veni la El se datoreşte Spiritului Său, care te îndeamnă. Ascultă de acest îndemn. Hristos mijloceşte pentru cel ispitit, rătăcit şi lipsit de credinţă. El caută să te aducă în tovărăşia Sa. „Dacă Îl vei căuta, Îl vei găsi“ (1 Cron. 28,9).

„Bateţi“. Noi venim la Dumnezeu printr-o invitaţie specială şi El aşteaptă să ne ureze bun venit în camera Sa de audienţă. Primii ucenici care L-au urmat pe Domnul nu erau mulţumiţi cu o convorbire grăbită în timp ce mergeau; ei L-au întrebat: „Rabi, unde locuieşti? ... S-au dus şi au văzut unde locuia şi în ziua aceea au rămas la El“ (Ioan 1,38-39). Tot aşa putem şi noi să fim admişi în cea mai strânsă intimitate şi legătură cu Dumnezeu. „Cel ce stă sub ocrotirea Celui Prea Înalt se odihneşte la umbra Celui Atotputernic“ (Ps. 91,1). Fie ca aceia care doresc binecuvântarea lui Dumnezeu să bată şi să aştepte la uşa harului cu deplină asigurare, zicând: „Pentru că Tu, o, Doamne! ai zis: «Cine cere, capătă, cine caută, găseşte; celui ce bate, i se va deschide»“.

Isus privea la cei adunaţi să asculte cuvintele Sale şi dorea din toată inima ca [132] mulţimea aceea numeroasă să preţuiască harul şi bunătatea lui Dumnezeu. Ca să ilustreze nevoia lor şi bunăvoinţa lui Dumnezeu de a dărui, El le înfăţişează un copil înfometat, care cere pâine de la tatăl său pământesc. „Cine este tatăl acela dintre voi“, zice El, „care, dacă-i cere fiul său o pâine, să-i dea o piatră?“ El face apel la iubirea duioasă şi firească a părintelui faţă de copilul său şi adaugă: „Deci, dacă voi, care sunteţi răi, ştiţi să daţi daruri bune copiilor voştri, cu cât mai mult Tatăl vostru, care este în ceruri, va da lucruri bune celor ce I le cer“. Nici un om cu inimă de tată nu îi va întoarce spatele fiului său flămând, care cere pâine. Oare l-ar crede cineva în stare să glumească cu copilul său, să-i trezească dorinţele numai cu scopul de a-l dezamăgi? Să-i promită că îi dă mâncare bună şi hrănitoare şi apoi să-i dea o piatră? Şi ar îndrăzni oare cineva să-L dezonoreze pe Dumnezeu, închipuindu-şi că El n-ar răspunde la apelurile copiilor Săi?

„Deci, dacă voi, care sunteţi răi, ştiţi să daţi daruri bune copiilor voştri, cu cât mai mult Tatăl vostru cel din ceruri va da Duhul Sfânt celor ce I-L cer“ (Luca 11,13). Duhul Sfânt, locţiitorul Său, este cel mai mare dintre toate darurile. Toate „lucrurile bune“ sunt cuprinse în acest dar. Nici Creatorul nu ne poate da altceva mai mare sau mai bun. Când Îl rugăm fierbinte pe Domnul să aibă milă de noi în strâmtorare şi să ne călăuzească prin Duhul Său cel Sfânt, El nu ne va lăsa niciodată fără răspuns. Este cu putinţă ca un părinte să se întoarcă de la copilul său flămând, dar Dumnezeu nu poate lepăda niciodată strigătul unei inimi lipsite, care tânjeşte după El. Cu ce duioşie minunată Şi-a descris El iubirea! [133]

Iată solia izvorâtă din inima Tatălui pentru aceia care, în zilele de întuneric, cred că Dumnezeu nu ia seama la ei: „Sionul zicea: «M-a părăsit Domnul şi m-a uitat Domnul!» Poate o femeie să uite copilul pe care-l alăptează şi să n-aibă milă de rodul pântecelui ei? Dar chiar dacă l-ar uita, Eu nu te voi uita cu nici un chip. Iată că te-am săpat pe mâinile mele“ (Isaia 49,14-16).

Fiecare făgăduinţă din Cuvântul lui Dumnezeu ne oferă un subiect de rugăciune, prezentând garanţia lui Iehova ca asigurare pentru noi. Este privilegiul nostru să-I cerem, prin Isus, orice binecuvântare de care avem nevoie. Putem să-I spunem Domnului, cu simplitatea unui copil, chiar lucrul de care avem nevoie. Putem să-I aducem la cunoştinţă toate nevoile noastre vremelnice, cerându-I atât pâine şi îmbrăcăminte, cât şi pâinea vieţii şi haina neprihănirii lui Hristos. Tatăl tău ceresc ştie că ai nevoie de toate lucrurile acestea şi eşti invitat să I le ceri. În numele Domnului Isus, poate fi primit orice dar bun. Dumnezeu va onora acest Nume şi va împlini trebuinţele tale din bogăţiile dărniciei Sale.

Dar să nu uiţi că, dacă vii înaintea lui Dumnezeu ca înaintea unui Tată, recunoşti că eşti un fiu al Său. Nu trebuie numai să te încrezi în bunătatea Sa, dar şi să te supui voinţei Sale în toate, ştiind că iubirea Sa este neschimbătoare. Tu trebuie să te consacri lucrării Sale. Isus a dat făgăduinţa: „Cereţi şi veţi căpăta“ (Ioan 16,24) numai acelora pe care El i-a îndemnat să caute mai întâi Împărăţia cerurilor şi neprihănirea Lui.

Darurile Aceluia care are toată puterea în cer şi pe pământ sunt puse la îndemâna copiilor lui Dumnezeu. Daruri atât de [134] preţioase, deoarece ne vin prin jertfa nespus de mare a sângelui Mântuitorului; daruri care vor satisface dorul cel mai profund al inimii omeneşti; daruri care dăinuiesc veşnic — vor fi primite şi gustate cu bucurie de toţi aceia care vin la Dumnezeu ca nişte copilaşi. Însuşeşte-ţi făgăduinţele lui Dumnezeu, pune-le înaintea Lui ca fiind propriul Său cuvânt şi atunci vei avea o bucurie deplină.

„Tot ce voiţi să vă facă vouă oamenii, faceţi-le şi voi la fel.“ Matei 7,12.

La asigurarea iubirii lui Dumnezeu faţă de noi, Isus adaugă iubirea unul faţă de altul, într-un principiu larg, care cuprinde toate legăturile societăţii omeneşti.

Iudeii erau preocupaţi de ceea ce aveau să primească; problema cu care îşi băteau capul era cum să-şi asigure puterea, respectul şi serviciul care credeau că li se cuvine. Dar Domnul Hristos ne învaţă că preocuparea noastră nu trebuie să fie: cât de mult vom primi, ci cât de mult putem să dăm. Măsura datoriei noastre faţă de alţii se găseşte în ceea ce noi înşine am socotit ca datorie a lor faţă de noi.

În prietenia ta cu alţii, aşează-te în locul lor. Pătrunde în simţămintele lor, în greutăţile lor, în dezamăgirile lor, în bucuriile şi întristările lor. Identifică-te cu ei, apoi poartă-te cu ei aşa cum ai dori să se poarte ei cu tine, dacă ar fi să schimbi locul cu ei. Aceasta este adevărata regulă de sinceritate. Este o altă expresie a Legii. [135]

„Să iubeşti pe aproapele tău ca pe tine însuţi“ (Matei 22,39). Şi acesta este şi miezul învăţăturii profeţilor. Este principiul cerului şi va fi împlinit în toţi cei ce sunt pregătiţi pentru societatea lui sfântă.

Regula de aur este principiul adevăratei curtenii, şi ilustrarea ei cea mai adevărată se vede în viaţa şi caracterul lui Isus. O, ce raze de blândeţe şi frumuseţe străluceau în viaţa zilnică a Mântuitorului nostru! Câtă nobleţe se revărsa din însăşi prezenţa Sa! Acelaşi spirit va fi descoperit şi în copiii Săi. Aceia în care locuieşte Hristos vor fi înconjuraţi de o atmosferă divină. Veşmintele lor albe de curăţie vor fi îmbibate cu un parfum din grădinile Domnului. Feţele lor vor străluci de lumina Sa, luminând calea pentru picioarele care şovăie şi care obosesc.

Nici un om care are adevăratul ideal, cu privire la un caracter desăvârşit, nu va da greş în a dovedi simpatia şi iubirea lui Hristos. Influenţa harului trebuie să înmoaie inima, să înnobileze şi să cureţe sentimentele, dând o delicateţe de sus şi un simţ de bunăcuviinţă.

Dar această regulă de aur are o semnificaţie şi mai adâncă. Oricine a devenit ispravnic al feluritelor daruri ale lui Dumnezeu este chemat să le împărtăşească sufletelor care zac în necunoştinţă şi întuneric, tot aşa cum ar dori să i se împărtăşească şi lui, dacă ar fi în locul lor. Apostolul Pavel zicea: „Eu sunt dator şi grecilor, şi barbarilor, şi celor neînvăţaţi şi celor învăţaţi“ (Romani 1,14). Prin faptul că ai ştiut mai mult despre iubirea lui Dumnezeu, prin faptul că ai primit mai mult din darurile bogate ale harului Său decât sufletul cel mai întunecat şi mai decăzut de pe faţa pământului, eşti dator faţă de el să-i faci parte de aceste daruri. [136]

Tot aşa stau lucrurile şi cu bunurile şi binecuvântările vremelnice: tot ce ai mai mult decât semenii tăi, te face la fel de dator faţă de cei mai puţini favorizaţi. Dacă suntem înstăriţi sau chiar dacă viaţa ne e ceva mai înlesnită, avem cea mai solemnă îndatorire să îngrijim de sărac, de bolnav, de văduvă şi orfan, aşa cum am dori să se îngrijească şi ei de noi, dacă am fi unii în locul celorlalţi.

Regula de aur cuprinde acelaşi adevăr pe care îl susţine Predica de pe Munte: „Cu ce măsură veţi măsura, cu aceea vi se va măsura“. Ce le facem altora, fie bine, fie rău, se întoarce sigur la noi, ca binecuvântare sau ca blestem. Tot ce dăm, primim iarăşi. Binecuvântările pământeşti din care le facem parte şi altora, pot fi, şi adesea chiar sunt, răsplătite în aceeaşi măsură. Ceea ce dăm în vreme de nevoie ne este înapoiat, adesea împătrit, împărăteşte. Dar, în afară de aceasta, darurile sunt răsplătite chiar în viaţa aceasta şi printr-o revărsare mai deplină a iubirii Sale, care cuprinde toată slava cerului şi comoara Lui. Chiar şi răul se întoarce la cel ce l-a săvârşit. Oricine a fost gata să condamne sau să descurajeze va ajunge să treacă în viaţă prin aceleaşi împrejurări prin care i-a făcut pe alţii să treacă; el va simţi ce au suferit ei din cauza lipsei sale de simpatie şi de amabilitate.

Iubirea lui Dumnezeu faţă de noi a hotărât astfel: El vrea să ne aducă în situaţia de a ne fi silă de asprimea propriilor noastre inimi şi de a le deschide pentru a-L lăsa pe Isus să locu-iască în ele. Astfel, dintr-un rău iese binele şi ceea ce părea blestem ajunge binecuvântare.

Măsura regulii de aur este adevărata măsură a creştinismului. [137]

Tot ce este mai puţin înseamnă dezamăgire. O religie care îi face pe oameni să pună un preţ mai mic pe fiinţele omeneşti pe care Hristos le-a preţuit atât de mult, încât Şi-a dat viaţa pentru ele, o religie care ne face să fim nepăsători faţă de nevoile, suferinţele sau drepturile omului este o religie greşită, falsă. Dispreţuind cerinţele celui sărman, suferind şi plin de păcate, ne dovedim trădători faţă de Hristos. Creştinismul are o putere atât de mică în lume pentru că oamenii se fălesc cu numele lui Hristos, dar viaţa lor Îi tăgăduieşte caracterul. Numele Domnului este dezonorat din această cauză.

Despre biserica apostolică din zilele acelea pline de strălucire, când slava Mântuitorului înviat lumina asupra lor, stă scris că nimeni nu zicea că „averile sunt ale lui“. „Nu era nici unul printre ei care să ducă lipsă“. „Apostolii mărturiseau cu multă putere despre învierea Domnului Isus. Şi un mare har era peste toţi“. „Toţi împreună erau nelipsiţi de la templu în fiecare zi, frângeau pâinea acasă şi luau hrana cu bucurie şi curăţie din inimă. Ei lăudau pe Dumnezeu şi erau plăcuţi înaintea întregului norod. Şi Domnul adăuga în fiecare zi la numărul lor pe cei ce erau mântuiţi“ (Fapte 4,32.34.33; 2,46-47).

Poţi să răscoleşti cerul şi pământul şi nu vei găsi un adevăr descoperit mai puternic decât acela care se dovedeşte prin faptele de milostenie faţă de cei care au nevoie de simpatia şi ajutorul nostru. Acesta este adevărul aşa cum este în Isus. Când cei care mărturisesc Numele lui Hristos vor trăi în viaţa lor principiile regulii de aur, lucrarea Evangheliei va fi însoţită de aceeaşi putere ca pe vremea apostolilor. [138] „Strâmtă este poarta, îngustă este calea care duce la viaţă.“ Matei 7,14.

Pe vremea Domnului, locuitorii Palestinei trăiau în cetăţi înconjurate de ziduri şi cele mai multe erau aşezate pe dealuri şi munţi. Ca să ajungă cineva la porţi, care se închideau la apusul soarelui, trebuia să meargă pe potecuţe prăpăstioase şi stâncoase. Călătorul care venea spre casă la sfârşitul zilei trebuia adesea să străbată urcuşul cel greu în cea mai mare grabă, spre a ajunge la poartă înainte de căderea nopţii. Cel care întârzia rămânea afară.

Calea cea îngustă, care ducea în sus, spre casă şi odihnă, I-a prilejuit Domnului Isus o ilustrare impresionantă a drumului pe care trebuie să meargă creştinul. Calea pe care ţi-o arăt Eu, zicea El, este îngustă; poarta este greu de trecut, pentru că regula de aur exclude orice mândrie şi egoism. Este adevărat că există o cale mai largă, dar sfârşitul ei înseamnă nimicire. Dacă urci pe calea vieţii spirituale, trebuie să urci fără încetare, pentru că este o cale care urcă. Trebuie să mergi cu cei puţini, deoarece mulţimea va alege calea care duce în jos.

Pe drumul morţii poate să meargă omenirea întreagă, cu tot spiritul ei lumesc, cu tot egoismul, cu toată mândria, necinstea şi decăderea ei. Aici este loc pentru părerile şi învăţăturile fiecăruia. Fiecare are ocazia de a urma şi de a face orice i-ar spune iubirea de sine. Pentru a merge pe calea ce duce la pierzare, nu este nevoie să cauţi drumul, fiindcă poarta este largă şi calea este lată, aşa că paşii se îndreaptă fără multă greutate spre cărarea care se termină cu moartea.

Însă drumul care duce la viaţă este îngust, iar poarta este strâmtă. [139]

Dacă mai ţii la vreun păcat favorit, vei vedea că drumul este prea îngust, ca să-l poţi păstra. Căile tale proprii, voinţa, obiceiurile şi faptele tale rele trebuie părăsite, dacă doreşti să umbli pe calea Domnului. Acela care vrea să-I slujească Domnului Hristos, nu poate să se ia după părerile lumii, sau să aibă aceleaşi standarde ca ea. Cărarea care duce spre cer este prea îngustă, ca să încapă pe ea ranguri sau bogăţii, este prea îngustă pentru ambiţii egoiste, este prea gloduroasă şi stâncoasă, ca să urce pe ea aceia care iubesc o viaţă uşoară. Truda, răbdarea, sacrificiul de sine, mustrarea, sărăcia, împotrivirea din partea păcătoşilor au fost partea Domnului Hristos şi trebuie să fie şi partea noastră, dacă vrem să intrăm odată în Paradisul lui Dumnezeu.

Totuşi nu trebuie să tragem concluzia că drumul care duce în sus este greu, iar acela care duce în jos este uşor. De-a lungul drumului care duce la moarte sunt chinuri şi pedepse, sunt dureri şi dezamăgiri — avertizări de a nu merge pe el. Iubirea lui Dumnezeu a făcut să fie aşa de greu pentru cei nesocotiţi şi încăpăţânaţi, ca să nu-i nimicească. Este adevărat că drumul Satanei este făcut să pară foarte atrăgător, dar nu este decât o amăgire. Pe calea celui rău nu sunt decât remuşcări amare şi griji chinuitoare. Am putea crede că este un lucru plăcut să ne purtăm cu mândrie şi să alergăm după ambiţii; dar sfârşitul nu este decât chin şi mâhnire. Planurile egoiste pot să dea făgăduinţe măgulitoare şi să ofere nădejdea bucuriei, dar curând vom descoperi că fericirea noastră este otrăvită şi viaţa noastră este amărâtă de nădejdi, care au ca singură preocupare eul personal. Pe calea care duce la pierzare, poarta poate să fie împodobită frumos cu flori, dar de-a lungul ei nu sunt decât spini. Lumina speranţei, care luminează la intrare, dispare în întunericul deznădejdii; iar sufletul care urmează calea aceasta coboară în umbrele unei nopţi fără sfârşit. [140]

„Calea celor stricaţi este pietroasă“, dar căile înţelepciunii sunt nişte „căi plăcute şi toate cărările ei sunt nişte cărări paşnice“ (Proverbe 13,15; 3,17). Fiecare faptă a ascultării de Hristos, fiecare faptă de tăgăduire de sine, din pricina Numelui Său, fiecare încercare suportată cum trebuie, fiecare biruinţă câştigată asupra ispitei este încă un pas pe drumul spre biruinţa finală. Dacă Îl luăm pe Domnul ca îndrumător al nostru, El ne va conduce în siguranţă. Nici cel mai slab păcătos să nu regrete drumul pe care merge. Nici un căutător sfios nu trebuie să înceteze a umbla în lumina cea curată şi sfântă. Deşi calea este aşa de strâmtă, încât păcatul nu poate fi îngăduit pe ea, totuşi tuturor le-a fost asigurată primirea şi nici un suflet îndoielnic sau sfios nu trebuie să zică: „Dumnezeu nu-mi poartă de grijă“.

Drumul poate fi aspru şi urcuşul stâncos; pot fi prăpăstii în dreapta şi în stânga; putem avea parte de multă trudă pe drumul nostru; când suntem istoviţi, când tânjim după odihnă, trebuie să muncim mai departe; când suntem slăbiţi, trebuie să luptăm; când suntem descurajaţi, încă trebuie să nădăjduim; cu Hristos, ca Îndrumător al nostru, vom ajunge în cele din urmă în cerul atât de mult dorit. Hristos Însuşi a mers pe drumul cel aspru, care stă înaintea noastră, şi a netezit calea pentru picioarele noastre. Pe tot parcursul drumului prăpăstios, care duce spre viaţa veşnică, sunt izvoare de bucurie, care să-l învioreze pe cel istovit. Aceia care umblă în căile înţelepciunii, chiar în vremuri de strâmtorare, se bucură peste măsură, pentru că Cel pe care Îl iubeşte sufletul lor merge, nevăzut, alături de ei. Pe măsură ce înaintează, ei văd şi mai lămurit atingerea mâinii Sale; la fiecare pas, raze şi mai strălucitoare, de slavă, de la Cel nevăzut le luminează calea, iar cântările lor de laudă, din ce în ce mai puternice, se înalţă spre a se alătura melodiilor îngerilor dinaintea tronului. [141]

„Cărarea celor neprihăniţi este ca lumina strălucitoare, a cărei strălucire merge mereu crescând până la miezul zilei“ (Prov. 4,18).

„Nevoiţi-vă să intraţi pe poarta cea strâmtă.“ Luca 13,24.

Drumeţul întârziat, care se grăbea să ajungă la poarta cetăţii, la apusul soarelui, nu putea să se oprească în drum pentru vreun lucru care l-ar fi putut atrage. Mintea lui era stăpânită de un singur gând — să intre pe poarta cetăţii. Acelaşi gând puternic, zicea Isus, se cere şi de la un creştin. Eu v-am descoperit strălucirea caracterului, care este adevărata strălucire a Împărăţiei Mele. Ea nu vă oferă nici o făgăduinţă de stăpânire pământească; totuşi merită cea mai mare dorinţă şi străduinţă. Eu nu vă chem să luptaţi pentru stăpânirea marilor împărăţii ale lumii acesteia; cu toate acestea nu trebuie să credeţi că nu este nici o luptă de dat sau nici o biruinţă de câştigat. Vă îndemn să vă străduiţi, să vă luptaţi cu disperare, ca să intraţi în Împărăţia Mea spirituală.

Viaţa creştinului este o bătălie şi o alergare. Dar biruinţa despre care e vorba aici nu poate fi câştigată de puterea omenească. Câmpul de bătaie este inima omenească. Bătălia pe care trebuie s-o dăm — cea mai mare bătălie care a fost dată vreodată de om — este predarea eului personal în faţa voinţei lui Dumnezeu, predarea inimii în faţa iubirii suverane. Omul cel vechi, născut din sânge şi prin voinţa firii pământeşti, nu poate să moştenească Împărăţia lui Dumnezeu. Înclinaţiile moşteni-te, obiceiurile vechi trebuie să fie lepădate.

Acela care se hotărăşte să intre în Împărăţia spirituală [142] va constata că toate puterile unei firi nerenăscute, sprijinite de forţele împărăţiei întunericului, se ridică împotriva lui. Egoismul şi mândria vor lua poziţie împotriva oricărei încercări de a le arăta că sunt păcătoase. Prin noi înşine, nu suntem în stare să ne înfrângem dorinţele şi obiceiurile rele, care se luptă pentru supremaţie. Nu putem avea biruinţă asupra puternicului duşman care ne ţine în sclavia sa. Numai Dumnezeu poate să ne dea această biruinţă. El doreşte să avem stăpânire asupra noastră înşine, asupra voinţei şi căilor noastre. Dar nu poate lucra în noi, fără consimţământul şi conlucrarea noastră. Duhul Sfânt lucrează prin facultăţile şi puterile date omului. Puterile noastre trebuie să lucreze împreună cu Dumnezeu.

Biruinţa nu este câştigată fără multă rugăciune stăruitoare, fără îngenuncherea eului la fiecare pas. Voinţa noastră nu trebuie să fie silită să conlucreze cu uneltele divine, ci trebuie să se supună de bună voie. Dacă ar fi cu putinţă ca influenţa Duhului lui Dumnezeu să vă forţeze cu o putere de o sută de ori mai mare, aceasta n-ar face din voi adevăraţi creştini, nişte buni cetăţeni ai cerului. Reduta Satanei n-ar fi sfărâmată în felul acesta. Voinţa noastră trebuie să fie aşezată de partea voinţei lui Dumnezeu. Prin voi înşivă nu sunteţi în stare să vă aduceţi planurile, dorinţele şi înclinaţiile în ascultare de voinţa lui Dumnezeu; dar, dacă vreţi să aveţi voinţă, Dumnezeu va lucra pentru voi „răsturnând izvodirile minţii şi orice înălţime, care se ridică împotriva cunoştinţei lui Dumnezeu; şi orice gând îl face rob ascultării de Hristos“ (2 Cor. 10,5). Atunci veţi duce „până la capăt mântuirea voastră, cu frică şi cutremur. Căci Dumnezeu este Acela care [143] lucrează în voi şi vă dă, după plăcerea Lui, şi voinţa şi înfăptuirea“ (Fil. 2,12-13).

Mulţi sunt atraşi de frumuseţea lui Hristos şi de strălucirea cerului, dar dau înapoi când este vorba de condiţiile prin care pot să şi le însuşească. Sunt mulţi oameni pe calea cea largă, nemulţumiţi de drumul pe care merg. Ei doresc să se smulgă din sclavia păcatului şi caută, în propria lor putere, să se împotrivească obiceiurilor păcătoase. Privesc spre calea cea strâmtă şi spre poarta cea îngustă, dar plăcerile egoiste, iubirea de lume, mândria şi ambiţia nesfinţită pun un zid de despărţire între ei şi Mântuitorul. Dacă ar fi să renunţe la propria lor voinţă, la pasiunile sau la idealurile lor, li s-ar cere un sacrificiu în faţa căruia ei şovăie, se clatină şi dau înapoi. Mulţi „vor căuta să intre şi nu vor putea“ (Luca 13,24). Ei doresc binele şi se ostenesc să-l facă; dar nu se lipesc de el cu toată inima; nu sunt hotărâţi să şi-l asigure cu orice preţ.

Dacă dorim să biruim, singura nădejde pentru noi este să unim voinţa noastră cu voinţa lui Dumnezeu şi să lucrăm împreună cu El, oră de oră şi zi de zi. Nu putem să păstrăm eul personal şi totuşi să nădăjduim a intra în Împărăţia lui Dumnezeu. Dacă vom ajunge vreodată la sfinţenie, aceasta va fi cu putinţă numai prin renunţarea la eul personal şi prin primirea gândului lui Hristos. Mândria şi îngâmfarea trebuie să fie răstignite. Suntem noi gata să plătim preţul care ni se cere? Suntem noi gata să aducem voinţa noastră în perfectă armonie cu Dumnezeu? Până când nu vom fi dispuşi la aceasta, harul transformator al lui Dumnezeu nu va putea face nici o schimbare în noi.

Lupta pe care trebuie s-o purtăm este „lupta cea bună a credinţei“. [144]

„Iată la ce lucrez eu“, zicea sfântul apostol Pavel, „şi mă lupt după lucrarea puterii Lui, care lucrează cu tărie în mine“ (Col. 1,29).

Iacov, în timpul marii strâmtorări a vieţii sale, s-a îndreptat spre rugăciune. El avea o ţintă covârşitoare — să ajungă la transformarea caracterului. Dar, în timp ce se ruga stăruitor lui Dumnezeu, un vrăjmaş, cum îşi închipuia el, a pus mâna pe el şi, toată noaptea, Iacov s-a luptat să-şi scape viaţa. Dar nici chiar primejdia care-i ameninţa viaţa nu l-a făcut să se abată de la ţinta pe care şi-o pusese în sufletul lui. Când puterea îi era pe sfârşite, Îngerul s-a folosit de puterea Sa divină şi, printr-o singură atingere, Iacov şi-a dat seama cu cine se luptase. Rănit şi fără ajutor, el a căzut pe pieptul Mântuitorului şi I-a cerut binecuvântarea. El nu voia să-L lase să plece, nici să înceteze cu ruga sa şi Domnul a împlinit cererea acestui suflet pocăit şi fără ajutor, potrivit cu făgăduinţa Sa: „Să caute ocrotirea Mea şi să facă pace cu Mine; da, să facă pace cu Mine“ (Isaia 27,5). Iacov s-a rugat cu o inimă hotărâtă: „Nu te voi lăsa, până nu mă vei binecuvânta“ (Gen. 32,26). Duhul stăruinţei fusese inspirat de Acela care Se luptase cu patriarhul. El a fost Cel care i-a dat biruinţa şi i-a schimbat numele din Iacov în Israel, zicând: „Ai luptat cu Dumnezeu şi cu oamenii şi ai fost biruitor“ (Gen. 32,28). Lucrul pentru care Iacov se luptase în zadar, prin propriile sale puteri, a fost câştigat prin predarea eului şi prin credinţă stăruitoare. „Şi ceea ce câştigă biruinţa asupra lumii este credinţa noastră“ (1 Ioan 5,4). [145] „Păziţi-vă de prooroci mincinoşi.“ Matei 7,15.

Se vor ivi învăţători mincinoşi, ca să vă abată de la calea cea îngustă şi de la poarta cea strâmtă. Feriţi-vă de ei; deşi sunt îmbrăcaţi cu piei de oaie, pe dinăuntru sunt lupi răpitori. Isus ne arată cum pot fi deosebiţi învăţătorii mincinoşi de cei adevăraţi. „Îi veţi cunoaşte după roadele lor“. Apoi adaugă: „Culeg oamenii struguri din spini sau smochine din mărăcini?“

Nu suntem sfătuiţi să-i apreciem după vorbirile lor frumoase sau mărturisirile lor lăudăroase. Ei urmează să fie judecaţi după Cuvântul lui Dumnezeu. „La Lege şi la mărturie! Căci dacă nu vor vorbi aşa, este pentru că n-au nici o lumină în ei“ (Is. 8,20 ed. engl.). „Încetează, fiule, să mai asculţi învăţătura, dacă ea te depărtează de învăţăturile înţelepte“ (Prov. 19,27). Ce fel de solie aduc aceşti învăţători? Vă învaţă ea să-L onoraţi pe Dumnezeu şi să vă temeţi de Numele Lui? Vă îndeamnă ea să vă arătaţi iubirea faţă de El, prin credincioşie faţă de poruncile Sale? Dacă oamenii nu văd însemnătatea Legii morale, dacă privesc cu neseriozitate învăţăturile lui Dumnezeu; dacă desfiinţează una dintre cele mai mici din poruncile Sale şi îi învaţă pe oameni astfel, ei vor fi fără valoare înaintea cerului. Putem să ne dăm seama că susţinerile lor sunt fără temei. Ei săvârşesc lucrarea care-şi are originea în prinţul întunericului, vrăjmaşul lui Dumnezeu. Nu toţi cei care mărturisesc Numele Său sau poartă semnul Său, sunt ai lui Hristos. „Mulţi dintre aceia care au învăţat în Numele Meu“, zicea Isus, „la sfârşit vor fi găsiţi prea uşori“. „Mulţi Îmi vor zice în ziua aceea: «Doamne, Doamne, n-am proorocit noi în Numele Tău? N-am scos noi demoni în Numele Tău?» Atunci le voi spune curat: «Niciodată nu v-am cunoscut; depărtaţi-vă de la Mine, voi toţi cei care lucraţi fărădelegea»“. [146]

Există oameni care cred că sunt drepţi, când de fapt ei sunt porniţi spre rău. Deşi susţin că Hristos e Domnul lor şi pe faţă săvârşesc lucrări mari în Numele Său, de fapt, sunt lucrători ai fărădelegii. „Cu gura vorbesc dulce de tot, dar cu inima umblă tot după poftele lor“. Acela care vesteşte Cuvântul lui Dumnezeu este pentru ei ca „un cântăreţ plăcut, cu un glas frumos şi iscusit la cântare pe coarde. Ei Îţi ascultă cuvintele, dar nu le împlinesc deloc.“ (Ez. 33,31-32).

Numai pretenţia de ucenicie n-are nici o valoare. Credinţa în Hristos, acea credinţă care mântuieşte sufletul, nu este aşa cum o prezintă mulţi. „Crede, crede“, zic ei, „şi n-ai nevoie să ţii Legea“. Dar o credinţă care nu duce la ascultare nu este decât încumetare. Apostolul Ioan zice: „Cine zice: «Îl cunosc» şi nu păzeşte poruncile Lui este un mincinos şi adevărul nu este în el.“ (1 Ioan 2,4). Nimeni să nu aibă impresia că intervenţii speciale sau manifestaţii miraculoase trebuie să constituie dovada că lucrarea lor sau ideile pe care le susţin sunt adevărate. Când îi vom auzi pe unii vorbind cu uşurinţă despre Cuvântul lui Dumnezeu şi-i vom vedea că pun impresiile, sentimentele şi faptele lor mai presus de măsura dumnezeiască, putem fi siguri că unii ca aceştia nu au nici o lumină în ei înşişi.

Ascultarea este dovada uceniciei. Păzirea poruncilor dovedeşte sinceritatea mărturisirilor noastre de iubire. Când doctrina pe care o primim ucide păcatul din inimă, curăţă sufletul de orice necurăţie şi aduce roadă pentru sfinţire, putem şti că acesta este adevărul lui Dumnezeu. Când bunăvoinţa, amabilitatea, compătimirea, [147] şi simpatia se dovedesc în viaţa noastră, când bucuria de a face binele este în inimile noastre, când Îl înălţăm pe Hristos şi nu eul personal, putem fi siguri că avem credinţa cea adevărată. „Prin aceasta ştim că Îl cunoaştem, dacă păzim poruncile Lui“ (1 Ioan 2,3).

„Ea nu s-a prăbuşit pentru că avea temelia zidită pe stâncă.“ Matei 7,25.

Norodul fusese adânc mişcat de cuvintele Domnului. Frumuseţea dumnezeiască a principiilor adevărului îi atrăsese pe toţi, iar solemnele avertizări ale Domnului Hristos veniseră la ei ca vocea cercetătoare de inimi a lui Dumnezeu. Cuvintele Sale izbiseră la rădăcină ideile şi părerile lor vechi. Ca să asculte de învăţătura Sa, se cerea o schimbare în toate deprinderile lor de a gândi şi lucra. Aceasta avea să îi aducă în conflict cu învăţătorii lor religioşi, deoarece însemna răsturnarea întregului sistem pe care rabinii îl înălţaseră timp de veacuri. De aceea, cu toate că inimile ascultătoare fuseseră mişcate de cuvintele Sale, puţini erau gata să le accepte ca îndrumare în viaţă.

Isus a sfârşit învăţătura de pe Munte cu o ilustraţie care prezenta uimitor de riguros însemnătatea faptului de a pune în practică cuvintele pe care El le rostise. În mijlocul mulţimilor care se îmbulzeau în jurul Mântuitorului, erau mulţi care îşi petrecuseră viaţa pe lângă Marea Galileii. În timp ce şedeau pe coasta muntelui, ascultând cuvintele Domnului Hristos, ei puteau să vadă văile şi râpele prin care şuvoaiele de munte îşi găseau drum spre mare. În timpul verii, aceste şuvoaie dispăreau [148] adesea cu totul, lăsând în urma lor numai un vad uscat şi plin de nisip. Dar când vântul iernii bătea peste coline, râurile deveneau torente ameninţătoare şi turbate, ieşind uneori din matcă şi măturând totul în calea lor. Atunci, colibele înălţate de ţărani în poienile înverzite, în aparenţă ferite de orice primejdie, erau târâte la vale. Dar sus, pe coline, se vedeau case clădite în întregime din piatră şi multe din ele rezistaseră sute de ani furtunilor. Casele acestea fuseseră ridicate cu trudă şi greutate. Nu era uşor să ajungi până la ele şi aşezarea lor apărea mai puţin atrăgătoare decât câmpia înverzită. Dar ele aveau temelia pusă pe stâncă, iar vântul, valurile şi furtuna izbeau în ele în zadar.

Ca şi ziditorii acestor case de pe stâncă, zicea Isus, este şi acela care va primi cuvintele Sale şi îşi va face din ele temelia caracterului şi a vieţii. Cu veacuri mai înainte, profetul Isaia scrisese: „Cuvântul Dumnezeului nostru rămâne în veac“ (Isaia 40,8). Şi Petru, la multă vreme după rostirea Predicii de pe Munte, citând aceste cuvinte ale profetului Isaia, zicea: „Acesta este Cuvântul care v-a fost propovăduit prin Evanghelie“ (1 Petru 1,25). Cuvântul lui Dumnezeu este singurul lucru dăinuitor, pe care-l cunoaşte lumea aceasta. El este temelia cea sigură. „Cerurile şi pământul vor trece“, zicea Domnul, „dar cuvintele Mele nu vor trece“ (Matei 24,35).

Marile principii ale Legii, izvorâte din însăşi natura lui Dumnezeu, sunt cuprinse în cuvintele Domnului Hristos de pe Munte. Oricine clădeşte pe ele, clădeşte pe [149] Hristos, Stânca veacurilor. Primind Cuvântul, Îl primim pe Hristos. Şi numai aceia care primesc astfel cuvintele Sale, clădesc pe El. „Căci nimeni nu poate pune o altă temelie decât cea care a fost pusă şi care este în Isus Hristos“ (1 Cor. 3,11). „Nu este sub cer nici un alt nume dat oamenilor în care trebuie să fim mântuiţi“ (Fapte 4,12). Hristos, Cuvântul, descoperirea lui Dumnezeu — manifestarea caracterului Său, a Legii Sale, a iubirii Sale, a vieţii Sale — este singura temelie pe care putem clădi un caracter durabil. Noi clădim pe Hristos, dacă ascultăm de Cuvântul Său. Nu este neprihănit cel care are doar plăcere de neprihănire, ci acela care împlineşte neprihănirea. Sfinţenia nu este numai o răpire sufletească; ea este rezultatul supunerii noastre faţă de Dumnezeu; ea înseamnă a face voia Tatălui nostru ceresc. Când copiii lui Israel au tăbărât la hotarele ţării făgăduite, nu era deajuns din partea lor să aibă o cunoaştere oarecare despre Canaan sau să cânte cântările Canaanului. Numai lucrul acesta n-avea să le dea dreptul să stăpânească viile şi livezile de măslini din ţara cea minunată. Ei puteau să pună stăpânire pe ea numai prin ocupaţie, conformându-se condiţiilor, dând dovadă de credinţă vie în Dumnezeu, însuşindu-şi făgăduinţele Sale, în timp ce trebuia să asculte de îndrumările Sale.

Religia înseamnă a împlini cuvintele lui Hristos nu pentru a câştiga favoarea lui Dumnezeu, ci din cauză că, deşi cu totul nevrednici, am primit darul iubirii Sale. Hristos întemeiază mântuirea omului nu pe simpla mărturisire, ci pe credinţa care se dovedeşte prin faptele de neprihănire. Ce se aşteaptă din partea urmaşilor lui Hristos este să şi facă, nu numai să zică. Caracterul se formează prin acţiune. „Căci toţi cei ce sunt călăuziţi de Duhul lui Dumnezeu sunt fii ai lui Dumnezeu“ (Romani 8,14). [150]

Nu sunt fii ai lui Dumnezeu aceia ale căror inimi sunt atinse de Spiritul lui Dumnezeu, nici aceia care se predau când şi când puterii Sale, ci aceia care sunt călăuziţi de El.

Vreţi să fiţi urmaşi ai lui Hristos şi nu ştiţi cum să începeţi? Vă aflaţi în întuneric şi nu ştiţi cum să găsiţi lumina? Umblaţi potrivit cu lumina pe care o aveţi. Hotărâţi-vă să împliniţi ce cunoaşteţi din Cuvântul Său. Când primiţi Cuvântul în credinţă, acesta vă va da putere să ascultaţi. Dacă luaţi aminte la lumina pe care o aveţi, o lumină şi mai mare se va revărsa asupra voastră. Voi clădiţi pe Cuvântul lui Dumnezeu şi caracterul vostru va fi format după chipul caracterului lui Hristos.

Hristos, adevărata temelie, este o piatră vie; viaţa Sa este împărtăşită tuturor acelora care clădesc pe El. „Şi voi, ca nişte pietre vii, sunteţi zidiţi ca să fiţi o casă duhovnicească“ (1 Petru 2,5). „În El, toată clădirea bine închegată creşte ca să fie un templu sfânt în Domnul“ (Efeseni 2,21). Pietrele ajung să fie una cu temelia, pentru că aceeaşi viaţă locuieşte în toate. Nici o furtună nu poate dărâma clădirea aceasta,

căci cine împărtăşeşte viaţa lui Dumnezeu,
va trece prin toate cu El.

Dar orice zidire înălţată pe o altă temelia decât aceea a Cuvântului lui Dumnezeu se va prăbuşi. Cel care, asemenea iudeilor din zilele Domnului Hristos, clădeşte pe temelia ideilor şi părerilor omeneşti, pe formele şi ceremoniile născocite de mintea omenească sau pe alte lucrări, pe care le poate face fără să aibă nevoie de harul lui Hristos, înalţă casa caracterului său pe nisip nesigur. Furtunile grozave ale ispitelor [151] vor mătura şi îndepărta temelia de nisip şi vor lăsa casa lui ca o epavă pe ţărmurile vremii.

„De aceea, aşa vorbeşte Domnul Dumnezeu... Voi face din neprihănire o lege şi din dreptate o cumpănă şi grindina va surpa locul de scăpare al neadevărului şi apele vor îneca adăpostul minciunii“. (Isaia 28,16-17).

Dar astăzi harul este pus în slujba celui păcătos. „Pe viaţa Mea, zice Domnul, Dumnezeu, că nu doresc moartea păcătosului, ci să se întoarcă de la calea lui şi să trăiască. Întoarceţi-vă, întoarceţi-vă de la calea voastră cea rea! Pentru ce vreţi să muriţi, voi, casa lui Israel?“ (Ez. 33,11). Glasul care vorbeşte celui nepocăit din zilele noastre este glasul Aceluia care, cu inima plină de durere, văzând cetatea pe care o iubea, a exclamat: „Ierusalime, Ierusalime, care omori pe prooroci şi ucizi cu pietre pe cei trimişi la tine; de câte ori am vrut să strâng pe fiii tăi cum îşi strânge găina puii sub aripi şi n-aţi vrut! Iată că vi se lasă casa pustie“ (Luca 13,34-35).

În Ierusalim, Isus vedea un simbol al lumii care lepădase şi dispreţuise harul Său. El plângea, o, inimă împietrită, pentru tine! Chiar atunci când lacrimile lui Isus curgeau, cu ocazia Predicii de pe Munte, Ierusalimul ar fi putut să se întoarcă şi să scape de o aşa soartă. Încă puţină vreme, Darul cerului aştepta ca această cetate să-L primească. Tot aşa, iubite suflet, Isus încă îţi vorbeşte, cu accente pline de iubire. „Iată, Eu stau la uşă şi bat. Dacă aude cineva glasul Meu şi deschide uşa, voi intra la el, voi cina cu el şi el cu Mine“ (Apoc. 3,20). „Iată că acum este vremea potrivită; iată că acum este ziua mântuirii“ (2 Cor. 6,2). [152]

Voi, care vă puneţi nădejdea în voi înşivă, clădiţi pe nisip. Dar încă nu este prea târziu ca să scăpaţi de ruina care vă ameninţă. Înainte de a izbucni furtuna, alergaţi la temelia cea sigură. „De aceea aşa vorbeşte Domnul Dumnezeu: «Iată pun ca temelie în Sion o piatră, o piatră încercată, o piatră de preţ, piatra din capul unghiului clădirii, temelie puternică; cel ce o va lua ca sprijin nu se va grăbi.»“ (Isaia 28,16). „Întoarceţi-vă la Mine, şi veţi fi mântuiţi, toţi cei ce sunteţi la marginile pământului! Căci Eu sunt Dumnezeu şi nu este altul“ (Isaia 45,22). „Nu te teme, căci Eu sunt cu tine; nu te uita cu îngrijorare, căci Eu sunt Dumnezeul tău; Eu te întăresc, tot Eu îţi vin în ajutor, Eu te sprijinesc cu dreapta Mea biruitoare“ (Isaia 41,10). „Voi nu veţi fi nici ruşinaţi, nici înfruntaţi, în veci de veci.“ (Isaia 45,17).